Як я став Заблоцьким. Пригоди стоматолога в червоному метелику
Author: Ярослав Заблоцький
Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Description: Жанр цієї книги визначити настільки ж непросто, як і сказати чим же займається все життя її невгамовний і різнобічно обдарований автор – доктор Ярослав Заблоцький. Книга написана всього за чотири місяці в період з 1 квітня по 31 липня 2014 року. Спочатку це були кілька історій, одна за одною написаних у Фейсбук. Пізніше читачі Фейсбук наполягли на тому, щоб Заблоцький писав далі, а потім щоб він видав книгу. Саме читачі придумали назву книги і запропонували назвати опубліковані історії пригодами. Книга видана двома мовами – російською та українською, і складається зі 156 історій. Книга перекла
Publisher: Саміт-книга

TABLE OF CONTENTS

1. Cкажи-но, синку?

2. Якiсть життя для наших батькiв

3. Тiльки разом

4. Всесвiтнiй день безкоштовної зубної iмплантацiї

5. Хто такий партнер?

6. Не потрiбнi менi твої грошi

7. Партнерство

8. Племiнниця Клiнтона

9. От вже ж ця конкуренцiя!

10. Ситуацiя

11. Конкурентна боротьба

12. Хочете — вiрте, хочете — нi

13. Сто вiдсоткiв уваги

14. Три стежки

15. Не хочу бiзнесу

16. Рiдкий композит

17. Найрозумнiший

18. Найкращий

19. Нiчим не ризикуючи

20. Просто винен

21. Право вибору

22. Батьки i дiти

23. А що йому?

24. Це все дiтям!

25. Два вiдсотки ризику

26. Бiль на все життя

27. Пiд знаком Дiви

28. Понтова клiнiка

29. Що таке корупцiя

30. Поганий смак

31. Генiальне вiдкриття

32. Я просто мiняю лампочку

33. Телефон архiтектора

34. А знаєте, докторе, як я обираю ресторан?

35. назад У СРСР

36. Проєкт мого будинку

37. Я i унiтаз

38. А зуби де?

39. Скiльки у вас грошей

40. Барометр

41. Я не курва, щоб мене всi любили!

42. Любов до мами!

43. Герой!

44. Переваги та недолiки

45. «Москвич» кращий за «Жигулi»

46. Алергiя на онукiв

47. Генерал

48. Криза

49. Спинний мозок

50. Лише один недолiк

51. Два вiдра кави

52. Хрестик

53. Тост за зятя

54. Ну дуже креативна реклама!

55. Твоя реклама не працює!

56. Зуби на Великдень

57. Папа Римський

58. Там же люди стоять!

59. iмплантацiю замовляли?

60. Правило 3/11

61. Заборонений прийом!

62. Спецiальнiсть вимушеного попиту

63. Вона не зрадiє

64. Не поспiшайте з висновками

65. Це вам лекцiя, а не ресторан, дамочко!

66. Вiдлiтався

67. Салатка для пана Заблоцького

68. Таланти

69. Сервiс

70. Мода i життя

71. Мiсце для вiника

72. Гарантiя

73. Любов до шефа

74. Рекомендацiя

75. Вам не до мене, Вам до Заблоцького!

76. Чому спiвробiтники крадуть?

77. Орнелла Мутi

78. Мама i її дiти

79. Захiдний Берлiн

80. Херсон

81. Вiн менi поки ще не подобається

82. Молодий тато

83. Диверсифiкацiя бiзнесу

84. Будинок її батькiв

85. Найголовнiший VIP

86. Тест-драйв!

87. Дорослi та дiти

88. Як корабель наречеш, так вiн i пливтиме

89. Термiнал

90. Перше задоволення

91. Батько & син

92. МОЯ донька

93. Пластикова картка

94. Мої грошi

95. «Знижка» для мами

96. Янгол

97. Наймолодший дiдусь

98. Не наш менталiтет

99. Учитель

100. Дiдi i Зеня

101. Дискотека

102. Водiй автобуса

103. Запитай у бабусi

104. Порада

105. На все життя

106. Цiна питання

107. Його рiвень

108. Свобода

109. На своєму мiсцi

110. Чужа клiнiка «по-моєму»

111. Як Заблоцький на милi

112. Заради Нього

113. Я полюбляю м'ясо

114. Дозвольте запросити

115. Пророцький сон

116. Вовка не буде!

117. Зуби на весiлля

118. Синдром начальникA

119. Голлiвудська посмiшка

120. Там не цiкаво

121. Паралiч вибору

122. Лебiдь, рак i щука

123. Людський фактор

124. Новий паспорт

125. Перемовини

126. Справжнiй дилер

127. Протипожежнi правила

128. Секрети... у кожного свої

129. Мiльйонер

130. На Червонiй площi

131. Наркоз

132. Вiк

133. Поганий продавець

134. Новий i непримiтний

135. iталiйський страйк

136. Стороннiм зором

137. «Драфт»

138. Спокуса

139. Мiй грiх

140. День народження друга!

141. А де ж грошi?

142. Час обiду

143. Всiм добре бути не може

144. У п'ятах

145. Ти мене поважаєш?

146. Лiмiт каси

147. Пан i партократ

148. Свiжiсть подиху

149. Сила волi

150. Обслуговування

151. Грошi, яких немає!

152. Оркестр

153. Вiскi з содовою

154. Мiсце бiля вiкна

155. Алло!

156. А раптом це правда?

Перелiк тих, про кого згадується в книзi

УДК 821.161.1(477)-94.03=161.2

З-12

Заблоцький, Ярослав.

Як я став Заблоцьким. Пригоди стоматолога в червоному метелику / Ярослав Заблоцький. – Київ: Саміт-Книга, 2021

Жанр цієї книги визначити настільки ж непросто, як і сказати чим же займається все життя її невгамовний і різнобічно обдарований автор – доктор Ярослав Заблоцький. Книга написана всього за чотири місяці в період з 1 квітня по 31 липня 2014 року. Спочатку це були кілька історій, одна за одною написаних у Фейсбук. Пізніше читачі Фейсбук наполягли на тому, щоб Заблоцький писав далі, а потім щоб він видав книгу. Саме читачі придумали назву книги і запропонували назвати опубліковані історії пригодами. Книга видана двома мовами – російською та українською, і складається зі 156 історій. Книга перекладається польською, вірменською та грузинською мовами.

Книга, яку на очах усього Фейсбуку писав Ярослав Заблоцький, щонайменше присвячена зубам і стоматології. Це яскравий набір кейсів про життя та про бізнес. Це – виклик і одночасно запрошення до роздумів, особливо над тим, чому нам усім так мало що вдається, хоча, начебто, для роботи і досягнень немає жодних перешкод.

Усі права захищені.

Відтворювати будь-яку частину цього видання
в будь-якій формі та будь-яким способом
без письмової згоди правовласників заборонено.

2021 © Заблоцький Я. В.

2021 © «Саміт-Книга»

2021 © Василенко А., Бежук І., ілюстрації

2021 © Баш А., переклад

ISBN 978-966-986-449-9

КНИГА — ЗАПРОШЕННЯ
або ПАРАДОКСИ ЗАБЛОЦЬКОГО

Перед вами незвичайна книга. Її жанр визначити настільки ж непросто, як і сказати, чим же займається все життя її невгамовний і різнобічно обдарований автор – доктор Ярослав Заблоцький.

Зрозуміло, він – лікар-стоматолог, творець і натхненник клініки, яка заслужено звеличила його (та й моє) прізвище.

Одного цього було б достатньо, аби з зацікавленістю звернутися до записок людини, яка вірна своєму покликанню й досягла успіху в нашій країні (що, погодьтеся, вже викликає повагу).

Однак не тільки історію своїх здобутків відкриває читачеві автор.

І взагалі, на мій погляд, книга менш за все присвячена зубам і стоматології.

Немає в ній і самореклами, як неважко було б припустити.

Як будь-яка вдала книга – а перед нами, безсумнівно, удача – книга Ярослава Заблоцького являє собою втілення і продовження особистості автора – особистості багатогранно обдарованої, допитливої, тієї, що невпинно оновлюється і, в той же час, привабливо цілісної. Цим дана робота цікава найбільше.

Автор постає перед нами як людина, яка постійно прагне досконалості і досягає у своїй справі максимуму можливого (і неможливого теж!).

Книга, яку на очах всього Фейсбуку писав Ярослав Заблоцький, потрібна нам усім. Це – виклик і одночасно запрошення до роздумів, особливо над тим, чому нам всім так мало щось вдається, хоча, начебто, для роботи та досягнень і немає ніяких особливих перешкод. Звичайно, нам важко зізнаватися, що головна перешкода – це ми самі, наше небажання ставити собі гідні завдання або рухатися до мрії.

Доктор Заблоцький на власному прикладі демонструє, що всепоглинаюче бажання працювати і робити свою справу якнайкраще можуть змінити долю і викликати чудесну прихильність найпримхливішого Провидіння.

Він ніколи не чекав, коли зірки на небі складуться в сприятливий візерунок або коли меценати прийдуть до нього з грошима і спитають, скільки ж йому потрібно для втілення сміливих задумів.

Аби досягти максимально можливої досконалості, потрібно проявляти невичерпну допитливість, цікавість, відкритість новому, новизні – і весь час вчитися...

Вам напевно сподобаються численні парадокси, що складаються в певну систему, в технологію «Як стати Заблоцьким». Він сам – людина-парадокс, сама присутність якого (і в світі, і за чашкою кави перед його реєстратурою) надихає і обнадіює.

Зупинюся тільки на деяких з цих парадоксів, що виявляють в автора не тільки невимушеність і почуття гумору, а й розумову свіжість.

Автор делікатно – хоча й цілком конкретно – натякає нам, як важливо не знати меж власних можливостей. Тоді ніщо не буде вас обмежувати, і ви зможете дійти туди, куди нікому й на думку не спадало, що можна дійти. Саме тому автор зізнається, що у нього немає і не було мрії – навіть мрія не обмежувала його в пошуку і творчості.

Доктор Заблоцький застерігає від захоплень масштабами і «великими мазками» на полотні. Він насамперед – великий майстер деталей. Тут згадується Мікеланджело з його знаменитим афоризмом: «Дрібниці створюють досконалість, а досконалість – не абищо». Мікеланджело зрозумів і схвалив би Заблоцького.

Зрозумієте і ви, коли завітаєте до клініки Заблоцького і переконаєтеся, що там немає нічого, що не враховано при проєктуванні та будівництві, немає нічого, що залишило б неприємний осад. Це, до речі, і парадоксальна традиція «інструкцій для себе» (насправді – конституція якості роботи), і бентежлива прозорість (і відкритість у роботі, і запрошення до довіри), і естетичні рішення, і багато іншого, про що читач сам прочитає в книзі.

Все це реально існує – я мав щасливу можливість побачити все це на власні очі, коли відвідав київську «Клініку Заблоцького» і заглянув до кожного її закутка на екскурсії, яку вів сам Ярослав Заблоцький.

Ми переконуємося, що віра людини в себе і своє призначення здатна змінити все – але для цього потрібні не тільки заповзятливість, не тільки сакраментальне везіння. Потрібна вічна зосередженість на улюбленій справі, коли немає ніяких хобі, немає навіть бажання відволіктися від своєї справи – це і є та ціна, яку платять творці за натхнення і за те, що публіка називає словом «успіх».

Таким є доктор Заблоцький, у якого немає інших захоплень і іншого способу підтримати спортивну форму, крім улюбленої справи і улюбленого дітища – його клініки, яка одночасно є інституцією «вимушеного попиту» (один з улюблених висловів Ярослава) і художнім витвором, який змушує переживати приємні емоції.

Цієї книги могло б і не бути – адже автор вельми зайнята людина, що перебуває в стані постійного руху, причому і в прямому, і в переносному сенсі – що мчить крізь аеропорти і термінали, щоб встигнути на чергову зустріч, семінар, конференцію.

Цікаво, що саме неспокійний спосіб життя зумовив таку сучасну – блого-подібну, переривчасту, дискретну – форму викладу, де все пов'язане тільки з особистістю автора і нашим зростаючим інтересом до цієї особистості.

Окремі сюжети – не просто епізоди життя і звершень автора (іноді, правда, це були й «обломи», які не менш важливі для успіху, ніж інші досягнення), а якісь знакові події, що набувають ореолу мало не притчі.

Книга перед вами. Її написано, тому що автора весь час вабить щирий інтерес до людей. Інтерес до себе самого – не меншою мірою.

Нехай книга допоможе нам витлумачити себе самих, задатися питанням, а чому таких, як Ярослав Заблоцький, не так вже й багато в нашій країні. Боюся, що він взагалі такий один...

Ця книга потрібна нам, українцям – книга розумна і весела – хоча часи зараз нелегкі і трагічні.

Але будь-які потрясіння та конфлікти – це лише симптом хвороби, але ніяк не засіб лікування. Напевно, принципи і парадокси, якими щедро ділиться автор, допоможуть нам позбутися заціпеніння і депресії, допоможуть почати діяти, роблячи корисну справу і стаючи громадянами на ділі.

Віталій Заблоцький, тезко за прізвищем

Ніколи не гадав, що писатиму книгу не про стоматологію. «Провиною» всьому стали мої пости в Фейсбуці про події в Україні кінця 2013 – початку 2014 року. Якось несподівано для себе я зрозумів, що мої російські друзі по ФБ мене не розуміють. І ось, 26 березня 2014 року, я написав свій пост «Які санкції найстрашніші?» і оголосив про те, що спеціально для них, моїх російських друзів, писатиму російською.

Перші мої публікації були відповіддю на репліку про те, що до мого проєкту з безкоштовної імплантації для людей похилого віку «Якість життя для наших батьків» в Росії є питання.

У цій книзі все опубліковано саме так, як я писав на ФБ впродовж чотирьох місяців, і якщо перша публікація «А скажи мені, синку» була написана 1 квітня, то остання, 156-а «А раптом це правда?», була опублікована 31 липня 2014. Мої друзі по ФБ стали моїми першими читачами. Потім саме вони просили мене написати книгу, а я звертався до них не інакше, як «любі мої читачі».

Віталій Заблоцький, мій тезко за прізвищем, і друг по ФБ, запропонував назвати мою книгу «Як я став Заблоцьким». Саме він запропонував написати до цієї книги і передмову. Хтось пропонував назвати її, як «записки стоматолога», хтось – як історії. Анастасія Маркуц запропонувала назвати «пригоди».

Дякую народному художнику Анатолію Василенку, який не тільки погодився зробити ілюстрації, а, прочитавши мої «пригоди», сказав, що перед тим, як їх малювати, їх потрібно «прожити».

Я хотів видати книгу російською та українською мовами одночасно, хоча свої історії (пригоди), як ви вже знаєте, чому, я писав російською.

Дякую, Андріє Баш, за переклад українською.

Коли питання про видання двох книг було вирішене, я подумав, а чи буде ця книга цікава польською мовою, і показав ці історії своїм польським друзям, які підтримали ідею видання книги ще й польською мовою. Дякую, Беато Кост, за переклад на польську.

Великим сюрпризом для мене стало те, що мій приятель Гадік Калантарян з Вірменії запропонував перевести книгу на вірменську. Потім до нього приєднався мій друг з Грузії Звіад Циколія з бажанням перевести книгу на грузинську. Дякую вам!

Звичайно ж, це книга зі словами подяки моїм батькам, моїй родині – дружині, дітям, онукам, а також моїм співробітникам.

Ярослав Заблоцький, автор

1. CКАЖИ-НО, СИНКУ?

– Скажи-но, синку, – слова моєї матусі, які вона сказала мені в 1995 році, коли я, доцент кафедри ортопедичної стоматології і в минулому зубний технік, вкотре не зміг їй зробити повноцінний знімний протез на нижню беззубу щелепу. – А як живуть літні беззубі мами, якщо їхні діти – не стоматологи?

– Ось ти стараєшся-стараєшся, а я ж із цими протезами, що ти мені зробив, не те що їсти не можу, я навіть розмовляти не можу! Боюся навіть до церкви ходити, щоб випадково при розмові мої «зуби» не випали, – сказала мені мама.

Потім, у 1999 році, я поїхав на курс з імплантології до Ґетеборгу, в знамениту клініку Бренемарка. Серед учасників я був перший українець, окрім ще одного «українця» кіпрського походження. Пам’ятаєш, Параскева Параскевас (мій друг, який закінчив Львівський медичний інститут і в той час працював у Львові), як важко було зібрати гроші – цілих $ 5000, адже я тільки-но відкрив свою клініку. Знову довелося позичити!

– Слухай! – сказав я йому по поверненні зі Швеції. – Знаєш, що мені дуже запам'яталося в клініці Бренемарка, крім самих курсів? Те, що туди на операції зубної імплантації запрошують людей похилого віку. Багато хто з них не міг навіть ходити самостійно, але їм робили імплантацію!

Ось тоді я вперше замислився, а чи можливе таке в моїй країні? Чи можлива в Україні така турбота про літніх людей?

Потім, 2002 року, ми разом з Мироном Угриним, організатором Першої Східноєвропейської конференції з імплантології, шукали беззубого пацієнта похилого віку для показової операції під час конференції.

– Мамо,... не хотів вам казати, але я... записав вас на операцію імплантації. Спочатку я вважав, що треба запросити чужу маму, але мама мого друга, яку я записав на операцію, відмовилася!

– Що ви очікуєте від операції? – запитали мою маму.

– Що я можу очікувати, звідки ж я знаю, що це таке, ота імплантація? Син сказав, що мені це необхідно! Ось і все!

Оперували маму Шантель Малєве і Даніель Ван Стінберг, а асистував мій друг Параскева Параскевас. Мамі було 70 років.

Завдяки цій операції, моя мама увійшла в історію української імплантології. Вона перша і єдина, наскільки мені відомо, кому в Україні встановили «Бренемарк Новум» – 12 штучних зубів, встановлених на трьох титанових імплантатах!

Одинадцять років моя мама користувалася своїми штучними зубами як справжніми, адже вони не випадали з порожнини рота, і їх не потрібно було знімати на ніч!

Одного разу моя донька Оленка, дивлячись на мою маму, що страждала від хвороби Паркінсона, зі сльозами на очах сказала:

– Тату! Якби у бабусі були знімні зуби («зуби в склянці»), де б ми їх зараз шукали? У каші чи під диваном? А так, дивись, їй ложку в руках тримати дуже важко, але «зуби» на місці!

Весь цей час, починаючи з 2002 року, я розповідав усім, кому тільки міг, про зубну імплантацію для повністю беззубих людей і просив, щоб вони приводили на імплантацію своїх літніх батьків, але ніхто, ані мам, ані татів на імплантацію не приводив!

Весь цей час я жив словами моєї мами і думав, як же допомогти іншим беззубим матерям, щоб повернути їм таку ж якість життя, яку відчула моя мама завдяки зубній імплантації?

– Що я особисто можу для них зробити? – думав я, не припиняючи агітувати своїх забезпечених пацієнтів, які могли подбати про своїх батьків похилого віку. – Що я можу зробити для тих, кому нікому допомогти?

Саме тоді, як мені здається, й почала зароджуватися ідея мого проєкту «Якість життя для наших батьків»!

2. ЯКIСТЬ ЖИТТЯ

ДЛЯ НАШИХ БАТЬКIВ

Ніна Черепанцева, 97 років. Ця жінка ось уже чотири роки користується двома незнімними протезами на верхній і нижній щелепах із 12 одиниць на кожній, зафіксованими на чотирьох імплантатах на верхній щелепі і чотирьох імплантатах на нижній щелепі (хірург – Мирон Угрин, ортопед – Ігор Остапенко). Це результат нашої акції «Якість життя для наших батьків» з безкоштовної зубної імплантації людям похилого віку. Для Ніни Черепанцевої все було зроблено безкоштовно.

– Як же почалася ця акція?

Спочатку, я кілька років задавався питанням, чому літні люди, страждаючи від беззубості та від знімних протезів, що випадають з порожнини рота, незважаючи ні на які клеї, не приходять на імплантацію?

– Ясна річ! – скажете ви. – Адже в них немає грошей.

– Та ні, друзі! Це – далеко не єдина причина. – думав я і дійшов висновку, що люди, в більшості своїй, просто не знають, що таке зубна імплантація і як вона може змінити якість їхнього життя!

– Це ми, імплантологи, живемо ілюзіями, що всі все знають! Ну як же ж можна про це не знати?!

Посівши місце президента Асоціації імплантологів України, я поставив перед собою завдання – зробити так, щоб про цю можливість (зубної імплантації для повністю беззубих людей) дізналася якомога більша кількість людей.

– Але хіба достатньо лише розмов? Треба було щось робити!

Я розумів, що держава грошей на це не дасть, а якщо і дасть, то на це потрібно витратити багато часу, а потім пояснювати, куди ти їх витратив і скільки вкрав.

Тоді, на одній із зустрічей, я сказав усім головним стоматологам України, що ми, імплантологи і приватні стоматологи України (президент асоціації приватних стоматологів – Мирон Угрин), можемо безкоштовно зробити зубну імплантацію ветеранам ВВВ, адже це було в березні 2010 року, саме напередодні 65-ї річниці перемоги над фашизмом.

Відгукнувся тільки один! Ні, ні, не львівський, а кримський – В. Ф. Шаблій із Сімферополя. Всі інші, як мені здалося, просто не хотіли напружуватися!

Навіщо їм це?.. Та й головний стоматолог України Олексій Павленко теж цю ініціативу не підтримав!

Шаблій пішов до міністра охорони здоров'я АР Крим і сказав, що є такі ось ненормальні – Заблоцький і Угрин, які хочуть... притому за свої гроші!

Буквально за кілька днів до нас надійшов лист-запрошення від міністра, і ми поїхали!

Ми – це я і Мирон Угрин. Мав ще їхати Олег Притула, але він не зміг вилетіти через вулкан (якщо пам'ятаєте).

У нас у Сімферополі було всього п'ять добровольців – ветеранів ВВВ – і ми за день встановили їм 33 імплантати. А команда Антона Кожанова і Олександра Кучі потім зробила їм чудові протези (звісно, теж безкоштовно).

Тоді, повернувшись до Києва, я подумав, що це добра справа, і що ми можемо більше. Я пішов до головного стоматолога Міністерства Оборони Рафіка Камалова і за його підтримки ми отримали дозвіл оперувати в Центральному військовому госпіталі Києва. Там нам дуже допомогла унікальна людина – полковник Ігор Федірко. І ось 25 червня 2010 в київський військовий госпіталь МО приїхало близько 200 волонтерів (члени асоціації імплантологів України та їх асистенти) з усіх регіонів України, і протягом дня ми прооперували 56 ветеранів.

Можете собі уявити: одночасно працювало 33 операційних і 22 бригади анестезіологів на чолі з Володимиром Пайкушем! Всю координацію здійснювали мої співробітники та волонтери під керівництвом дуже талановитої Тетяни Ладунової.

Кожному пацієнту було встановлено по чотири імплантати (з абатментами) в міжментальному просторі нижньої щелепи (вибачте, якщо ви – не стоматолог).

Після операції імплантації (того ж дня) в поліклініці МО були зафіксовані тимчасові пластмасові протези (заготовки ми зробили завчасно). Саме ця поліклініка потім займалася постійним протезуванням наших пацієнтів.

Ідея одномоментного встановлення імплантатів і саме на нижню щелепу мала три головні переваги – лише одна хірургічна операція, можливість відразу після операції отримати «нові» зуби, які не знімаються, і вирішити проблему протезування на нижній щелепі, адже саме вона є найважчим завданням при традиційному протезуванні.

3. ТIЛЬКИ РАЗОМ

На цьому акція «Якість життя для наших батьків» не закінчилася.

Потім була Одеса з командою Сергія Гулюка та Львів з командою Ореста Штуки.

Потім був Севастополь на чолі зі Станіславом Платоновим і Юлією Сухорадою, де на базі двох військових госпіталів (тоді в Севастополі було ще два флоти – російський і український) ми провели першу міжнародну акцію з нашими російськими колегами на чолі з професором Малкан Амхадовою і професором Володимиром Путєм.

Маю зазначити, що Володимир Путь був з нами майже на всіх наших акціях. У Севастополі з нами був представник Квінтесенції Кшиштоф Слівовскі з Німеччини. Потім був Дніпропетровськ на чолі з Анатолієм Ейсмундом, де до нас приєдналися Олексій Дробишев з Росії, Петар Дучев та Кирило Дінов з Болгарії, колеги з Польщі – Кшиштоф Авіло і Петро Вихованський, а також Альгірдас Пуішіс з Литви як представник ITI та ін.

Потім був Івано-Франківськ з командою Василя Обідняка, потім Черкаси з Владиславом і В'ячеславом Лепськими. Потім була Польща під керівництвом професора Войтовича.

У 2011-му знову був Київ, де окрім 90 пацієнтів, яких ми прооперували за один день, з нами були представники 11 країн світу (як спостерігачі й учасники). Серед них знову були Альгірдас Пуішіс, Кшиштов Слівовскі, Параскева Параскевас, Володимир Путь та Микола Бахуринський і Максим Копилов з Росії, Віктор Вовк з Казахстану і Шантель Малеве, як представник Європейської асоціації імплантологів та ін.

Тільки за один цей день ми встановили 360 імплантатів!

У вересні 2011 була Москва на чолі з професором Валентиною Олесовою – в госпіталі інвалідів війни, де оперували мало не всі завідувачі хірургічних кафедр.

Саме в Москві я ще раз переконався, що цей проєкт має і дуже хорошу професійну складову – коли люди працюють в одному великому госпіталі, то можна прийти і подивитися!

Досі пам'ятаю чудову роботу Володимира Хішова, адже я не мав права оперувати в російському госпіталі, але міг дивитися!

Потім була акція в Тбілісі, яку ми провели під керівництвом моїх колег Володимира Маргелашвіллі і Звяда Циколія. Саме в Грузії вперше ми провели нашу акцію на базі приватних клінік Тбілісі. Дякую всім моїм друзям-грузинам!

Потім знову був Київ.

Ось так, протягом 3-х років, ми зробили зубну імплантацію більш ніж 350 пацієнтам тільки в Україні, і безкоштовно встановили їм близько 1500 імплантатів.

Станом на сьогодні (майже через 4 роки), ми маємо і наукові результати – на прикладі першої київської та львівської акцій втрати імплантатів склали всього 6%.

І ще. В цьому проєкті гроші не ходили. Була задіяна дуже проста формула – компанія-виробник безкоштовно надавала імплантати не мені, як президенту Асоціації, а своїм клієнтам – лікарям. Все було дуже прозоро! Були випадки, коли лікарі просто купували імплантати! Спочатку ми сплачували зубним технікам гроші за зубні протези, потім, за участі Володимира Ісакова, з'явилися пропозиції і від зубних техніків, які були готові працювати безкоштовно!

У результаті ми мали близько 20 фірм-партнерів. Не всі фірми (їхні керівники) повірили мені відразу, але все ж таки повірили. Деякі не вірять і по сьогодні, гадають, ніби я «відмиваю» гроші! Дуже дякую Олегу Притулі, Олександру Смірнову, Олені Мацех, Ірині Ємельяновій, Ребеці Канер, Алексу Пупку і всім партнерам, які нас підтримували.

Це і була моя програма, як президента Асоціації імплантологів України. Я вважаю, що як президент Асоціації імплантологів, я своє завдання виконав – люди більше дізналися про імплантацію, а також нам вдалося надати реальну допомогу тим, хто цього дуже потребував, але купити таку послугу ніколи б не зміг. І це – всього за три роки.

Все було по-чесному. Я хочу висловити слова щирої вдячності всім членам Асоціації імплантологів України, з якими я мав честь працювати!

Таке можна зробити тільки разом!

4. ВСЕСВIТНIЙ ДЕНЬ

БЕЗКОШТОВНОЇ ЗУБНОЇ IМПЛАНТАЦIЇ

Саме в такий проєкт переродилася наша акція «Якість життя для наших батьків», яку ми почали в 2010 році в Україні.

Підстав для цього було декілька.

По-перше, за той час, коли ми проводили наші акції у великих госпіталях, було багато бажаючих приєднатися до нашого проєкту, але на своєму робочому місці, наприклад, у своїй приватній клініці (Максим Леснухін, Володимир Токарський, Орест Штука, Мирослав Солонько, Іван Опанасюк та багато інших).

По-друге, не всі ті, хто з року в рік приїжджали до Києва у військовий госпіталь, могли це робити регулярно (наприклад, Анатолій Сидоренко, Валерій Лунгу, Олег Фаренюк, Сергій Сиволап та інші). По-третє, за час проведення цієї акції з'явилося багато бажаючих з інших країн, які хотіли б це робити у себе вдома (Володимир Путь з Росії, Кшиштоф Слівовскі з Німеччини, Кшиштоф Авіло з Польщі).

Спочатку ми об'єднали цю ідею і одночасно проводили нашу акцію в Київському військовому госпіталі та на робочих місцях у різних країнах світу.

Тільки в Україні ми зареєстрували 97 приватних клінік, які хотіли взяти участь в цьому проєкті. Я їм дуже вдячний і, сподіваюся, вони на мене не образяться, що я не згадав кожного лікаря особисто, адже цей пост я адресую моїм закордонним російським колегам.

Починаючи з 2014 року, ми вирішили реалізовувати цей проєкт тільки на робочих місцях – кожен у своїй клініці – університетській або приватній. Координація такого процесу вимагала величезних зусиль, адже тільки минулого 2013 року у нас зареєструвалися лікарі з 20 країн світу. У проєкті взяли участь лікарі з Німеччини, Грузії, Латвії, Литви, Бразилії, Болгарії, Білорусії, Вірменії, Казахстану, Киргизстану, Азербайджану, Індії, Румунії, Молдови, Кіпру, Іспанії та США.

Я висловлюю слова щирої вдячності чарівній і дуже розумній Ірині Полудень, яка була зі мною з самого початку проєкту і знала в обличчя мало не всіх волонтерів, за її героїчні зусилля в координації учасників з різних країн світу, а також у співпраці з програмістами, які ніяк не могли запустити сайт для реєстрації учасників (на жаль, ця робота ще не закінчилася, хоча програмісти вже інші).

Торік в цьому проєкті взяли участь 23 клініки з Польщі та 14 клінік з Росії. Я вдячний Араму Давідяну, Олексію Решетнікову, Максиму Копилову, Владу Аветову, Олександру Клінову, Михайлу Федосєєву, Володимиру Олександрівському, Сурену Давидову, Андрію Лаврову, Олегу Кулакову, Михайлу Сойхеру, Сергію Путю, Володимиру Путю, Сергію Мінєєву.

Я, напевно, назвав не всіх. Прошу мене вибачити, друзі! Я знаю, як багато разів ви намагалися зареєструватися, але це не завжди виходило. Тому, я впевнений, що учасників в цьому проєкті було більше, але вони так і не змогли зареєструватися. Я знаю, що цей проєкт успішно розвивається на Сахаліні, але, на жаль, у мене немає конкретних відомостей про учасників.

Чому в Росії є бажаючі взяти в цьому участь? Тому що, на скільки мені відомо, інших подібних проєктів в Росії немає. Тому що у нас все просто і прозоро!

Ми запропонували просту формулу – один раз на рік, в останню п'ятницю травня, кожен охочий на своєму робочому місці, використовуючи свої матеріали, проводить дентальну імплантацію одній повністю беззубій літній соціально незахищеній людині по протоколу на свій розсуд.

Чому ж ви, Олександр Островський, вважаєте, що в Росії до цього проєкту багато питань, і не все так однозначно...? Допоможіть мені! Я написав поспіль чотири пости, щоб вам, моїм російським колегам, було зрозуміло, як народився і у що перетворився цей проєкт!

Цей проєкт очолив професор Бренемарк – саме той, який придумав зубну імплантацію. В наших з вами дискусіях прозвучало, що Бренемарк вже старий!

Можливо він і старий, але розумний!

Так, але й Вольфганг Хаазе теж старий! Пітер Довсон теж старий?! Так це від старості Бренемарк раптом вирішив запросити мене і Мирона Угрина до себе додому? Так це від старості він сказав, що все життя мріяв про такий проєкт, адже імплантація була створена для беззубих людей похилого віку, а тепер про них усі забули і говорять лише про естетику.

Так, я забув вам сказати, що перед тим, як Шантель Малєве познайомила Бренемарка з цим проєктом, його одноголосно підтримало все правління Європейської Асоціації Остеоінтеграції на чолі з Паскалем Валентіні.

Гадаю, що там не всі старі?!

А чарівна Барбро – дружина Бренемарка, яка нікого не пустить на поріг, поки не дізнається: хто і навіщо! Я не кажу вже про те, що Бренемарк поставив свій підпис на меморандумі, чим підтвердив, що він приймає на себе місію бути почесним президентом Міжнародного Альянсу Імплантологів, який ми спеціально створили для цього проєкту.

Друзі мої! Запрошую вас взяти участь в цьому проєкті в 2014, 2015 і в наступні роки.

Для цього вам потрібно вибрати одну, повністю беззубу і соціально незахищену людину похилого віку і зробити їй найкращу свою роботу – імплантацію і зубний протез. Бажано і на верхню, і на нижню щелепу. Запросіть зубного техніка, і я спадіваюся, що він також зробить свою роботу безкоштовно! Я думаю, що компанія-виробник із задоволенням надасть імплантати безкоштовно! А якщо ні, то купіть їх самі!

Якщо хочете, зареєструйтесь на нашому сайті – iia.com.ua. Якщо буде бажання, то там можна буде виставити фотографії своїх робіт (ті, що зроблені безкоштовно) і професійно їх обговорити!

Разом ми зробимо цей світ кращим, адже у вас є беззубі люди, і у нас є беззубі люди! Їм потрібно допомогти! Нехай це буде те, що нас об'єднує!

5. ХТО ТАКИЙ ПАРТНЕР?

Якщо ви вирішили відкрити свою власну стоматологічну клініку, але у вас для цього немає грошей, це – цілком нормально!

Це нормально, адже лікар не може мати достатньо грошей для того, щоб зробити сучасну клініку!

Це, як за свої власні гроші зробити сучасний готель!

Позичте гроші в банку, закладіть квартиру, позичте у друзів, але ніколи не беріть до свого сімейного бізнесу партнера! Запам'ятайте, це – просто людина, у якої є гроші!

Він ніколи не зможе стати вашим партнером!

6. НЕ ПОТРIБНI МЕНI ТВОЇ ГРОШI

– Чому ти не хочеш взяти у мене грошей для клініки? – питання мого знайомого в 1996 році.

– Тому що ти хочеш стати моїм партнером, а я хочу просто позичити у тебе грошей!

– І що в цьому такого? У тебе є тема, а у мене – гроші!

– Начебто нічого такого, але, розумієш... у тебе є донька!

– До чого тут моя донька?

– І у мене є донька!

– Та до чого тут твоя і моя доньки?!

– Розумієш, якщо у тебе є донька, і у мене є донька, то рано чи пізно у тебе буде зять і в мене буде зять!

– Та причому тут зять, який буде ще не скоро?!

– Уяви собі: років через десять, Заблоцького показують по телевізору, у нього «Порше Каєн», кілька клінік... І ось тобі твій зять говорить: «Дивіться, тато, який цей Заблоцький крутий? Але ж якби ви не дали йому колись грошей (мені про це сказала дружина – ваша донька), то він був би ніхто! А він, при цьому, віддає вам тільки 50 %?»!

– Ну і що тут такого?

– Та нічого! Тільки мій зять говорить інше: «От ви, тато, працюєте і працюєте, все в дорозі і в роботі, і при всьому при цьому віддаєте якомусь дядькові, якого я ніколи не бачив, 50 % від доходів! Ну хіба це справедливо?»

– Ну і причому тут це?

– Так, начебто, не причому! Але кожен зять по-своєму правий! Адже вони не зможуть повернутися назад і зрозуміти нас з тобою тоді, в 96-му!

Отже, просто позич мені грошей!

7. ПАРТНЕРСТВО

Можу погодитися на партнерство двох друзів-стоматологів, які вирішили зробити одну клініку на дві родини (адже можна і витрати розділити навпіл, та й дружини будуть у нагоді).

Але – за однієї умови... якщо вони всі разом сплять в одному ліжку!

Якщо це не так, то все, про що друзі домовились звечора, зранку буде недійсним!

8. ПЛЕМIННИЦЯ КЛIНТОНА

Коли протягом двох років, з 1996 по 1998 рік, я буквально будував свою першу клініку, мене обізвали «Титаніком» і говорили, що така клініка нікому не потрібна, що вона передчасна не тільки для Львова, а й для Києва і Москви, що ніхто в таку дорогу клініку ходити не буде!

Коли ж я відкрив клініку, чомусь ніхто з моїх колег стоматологів не сказав, який я розумний, або який ризикований, що позичив так багато грошей!

Всіх цікавило інше питання – звідки вони, ці гроші?! Тоді один з моїх знайомих якось пожартував, що він знає, звідки у Заблоцького гроші.

– Дружина Заблоцького – племінниця Клінтона!

Повірили!

– Так що ж він тоді зробив?

– От якби в мене дружина була племінницею американського Президента, я б та-а-а-кую клініку побудував, не те що Заблоцький!

9. ОТ ВЖЕ Ж ЦЯ КОНКУРЕНЦIЯ!

Якось, 1998 року, коли я відкрив свою першу клініку, при- йшов до мене мій друг Мирон Угрин і каже:

– Слухай, народ (стоматологи) говорить, що після того, як ти відкрив таку круту і велику клініку на п'ять крісел, то тепер у Мирослави (наша колега і друг, яка відкрила свою клініку десь двома роками раніше), у якої всього два крісла, тепер не буде пацієнтів, адже ви ж обидва орієнтовані на VIP!

– Мироне, а от уяви, що я, ти і Мирослава вийдемо на вулицю, наприклад, біля моєї клініки (центр міста), і постоїмо тут годинку-другу! Як думаєш, скільки ми за цей час зустрінемо твоїх, моїх і Мирославиних пацієнтів?

– Ну, не знаю...

– Зате я знаю! Одного, двох – твоїх, одного, двох – моїх, і одного, двох – Мирославиних! Це ж майже мільйонне місто, Мироне! У всіх будуть свої пацієнти!

Минуло кілька років. Ми з Мироном повертаємося з Києва суботнім потягом. Ну, крутий такий потяг – депутати, начальники там різні, які на суботу повертаються з Києва додому, до Львова.

Стоїмо, чекаємо, коли за нами приїдуть. Машина спізнюється.

Тоді Мирон, дивлячись на чималу кількість «Мерседесів», «БМВ», які зустрічають пасажирів потягу, запитує:

– Слухай, а ти кого-небудь із них знаєш?

– Ні, не знаю!

– І я нікого не знаю! Невже вони всі – пацієнти Мирослави?!

10. СИТУАЦIЯ

Можете уявити собі ситуацію, коли ви, як кращий стоматолог міста – Києва чи Москви (кожен представляє себе у своєму місті!) – заходите до ресторану (найдорожчого, звісно, – ви ж кращий!), і раптом всі встають і аплодують: «Вітаю, мій докторе!»?

Не уявляєте?! Ну і правильно, що не уявляєте!

Адже такого просто бути не може! Хіба що, в селі!

Отже, краще дивіться на інших стоматологів у своєму місті, як на друзів, а не як на конкурентів!

11. КОНКУРЕНТНА БОРОТЬБА

Кращий спосіб виграти в конкурентній боротьбі – це не конкурувати, а відрізнятися!

Не конкурувати – значить, бути не схожим на інших!

І не потрібно намагатися сподобатися всім: це – неможливо!

12. ХОЧЕТЕ — ВIРТЕ, ХОЧЕТЕ — НI

Хочете – вірте, хочете – ні, але мало, хто знає відповідь на запитання: скільки квадратних метрів необхідно для приватної стоматологічної клініки?

Колись, в 1996-му, створюючи свою першу клініку, я чомусь був упевнений, що для клініки на три крісла 100 квадратних метрів – замало, але 200 квадратних метрів – забагато!

Тепер, через 15 років після створення, принаймні, шести клінік у декількох країнах світу, можу сказати, що я знаю, як просто обчислити необхідну площу.

Можна забути про 14 квадратних метрів на кабінет, адже це не дає жодного уявлення про всю клініку.

Мій рецепт такий – на одне крісло необхідно 70 квадратних метрів! Якщо ви хочете клініку на три крісла, то вам необхідно 70 х 3 = 210 квадратних метрів.

Хочете – вірте, хочете – ні!

13. СТО ВIДСОТКIВ УВАГИ

Коли ви створюєте свою клініку (або приватний готель, наприклад), то 100 % вашої уваги розподіляється на все: на зовнішній вигляд, головний вхід, рецепцію, клінічні кабінети (номери в готелі), стерилізаційну (кухню), склади і ще багато чого, про що ви спочатку навіть не уявляєте.

Якщо ці 100 % ви розділите на кожне завдання окремо, вийде, що, наприклад, на кабінет стерилізації (я вже не кажу про операційну для імплантації) ви виділите в кращому випадку 5 % вашої уваги! Ось такий «п'ятивідсотковий» він у вас і вийде! Принаймні, спочатку у мене був такий, хоча клініка мала всі 5 зірок, як мені здавалося. І не тільки мені, адже в 1998 році я отримав відзнаку «Перша зразкова клініка «KaBo»!

Потім, коли я це зрозумів, я почав здійснювати реконструкцію кабінету стерилізації площею саме в 6 кв. м. Я витратив на це чотири роки, і два рази їздив на виставку до Кельну тільки заради одного завдання – стерилізаційної! Правда, Олена Мацех? Адже це було разом з Вами!

Виявилося, що в світі немає жодної компанії, яка в змозі зробити кабінет стерилізації від А до Я. Мені довелося з'єднати в одну концепцію вісім світових виробників – «KaBo», «Мелаг», «Ху-Фрід», «Дюрр», «Міле», «Сірона» та ін., тому що, випускаючи своє обладнання, ці компанії один про одного не думали.

Об'їздивши півсвіту, відвідавши сотні клінік у різних куточках різних континентів, я зрозумів, що людей, які знають, як правильно проєктувати і облаштовувати сучасні клініки (я маю на увазі 5 зірок), можна порахувати на пальцях – на жаль, тільки однієї руки!

14. ТРИ СТЕЖКИ

Дуже люблю цю казку: прямо підеш... наліво підеш... направо підеш...

Все в цьому житті виходить так, що, коли ми стоїмо перед якимось вибором, піти можна тільки по одній стежині. Не можна одночасно рушити і наліво, і направо!

Так от, якщо це – гарний вибір, то людина ніколи й не згадує, що у неї була можливість вибрати іншу стежку! Якщо ж поганий, то людина все життя може шкодувати, що пішла не туди!

Але мораль цієї казки не в цьому – інша стежка могла бути набагато гіршою!

Тільки ми про це ніколи не дізнаємося...

Робіть свій вибір, панове!

15. НЕ ХОЧУ БIЗНЕСУ

Кілька років тому серед американських стоматологів провели опитування: «Чого б вони не хотіли в своїй діяльності у майбутньому, якби могли на це вплинути?»

95 % стоматологів відповіли, що не хотіли б займатися бізнесом!

Вони хочуть займатися справою, якій вчилися вчилися, тобто вони хочуть просто лікувати зуби!

16. РIДКИЙ КОМПОЗИТ

З самого початку роботи у своїй приватній клініці, ще в 1998 році, я поставив собі за мету: ми маємо працювати так, щоб наші пацієнти повинні були не просто платити нам за лікування, а щоб дуже хотіли це робити! Тобто, я хотів би, щоб пацієнти платили нам гроші з задоволенням!

Але як це зробити, якщо вартість лікування в клініці у кілька разів перевищувала вартість у всіх інших приватних клініках міста?

Перше, що я розумів, що все має бути достатньо прозоро і зрозуміло кожному пацієнтові.

Саме для цього я відразу ввів стандарт спілкування з пацієнтом.

1. Перед прийомом лікар має пояснити пацієнту, що саме він збирається робити, скільки це триватиме, і чого можна очікувати під час лікування – наприклад, незначного болю чи дискомфорту, або взагалі нічого неприємного не відчувати.

2. Після лікування лікар має резюмувати: він зробив те й те, вклався в час, який і планував. При цьому, найголовніше, лікар, звертаючись до пацієнта, повинен підсумувати, наприклад: «Отже, Іване Івановичу, я вам сьогодні зробив одну анестезію і одну композитну пломбу».

3. Ці слова, сказані, нібито, пацієнтові, насправді адресовані асистенту (що сидить поруч), адже саме він повинен виписати рахунок зі слів лікаря. Це – ніби команда: випиши рахунок на одну анестезію і одну пломбу.

4. Адміністратор клініки, до якого підходить пацієнт після лікування, дивлячись в очі пацієнтові, повинен повторити: «Отже, Іване Івановичу, Лілія Іванівна зробила вам сьогодні одну анестезію і одну пломбу».

5. Спостерігаючи схвалення в очах пацієнта, тобто, розуміючи, що інформація, отримана пацієнтом від лікаря, збігається, адміністратор резюмує: «Ось ваш рахунок, Іване Івановичу».

Все дуже просто! Хіба ні?

Але мої співробітники, мабуть, вирішили, що Заблоцькому «чогось не вистачає»! Дістав тут всіх своїми стандартами! Що це ми, наче роботи, повинні щоразу це повторювати?

Так от. Одного разу я виходжу в хол до пацієнтів і, як завжди, питаю: «Як ваші справи? Чи все у вас гаразд? Чи не ображають вас мої співробітники? Все вам зрозуміло?».

І тут бачу у Андрія Михайловича, одного з наших пацієнтів, забігали очі на останньому питанні! Ну-ну, розповідайте!

– Бачите, я так і не зрозумів, за що я вчора заплатив?!

Виявилося, що пацієнт, який лікується у нас достатньо давно і всі вже були з ним на «ти», звернувся зі скаргою на чутливість зуба в пришийковій ділянці. Адміністратор покликав лікаря, який теж добре знав Андрія Михайловича, і після огляду сказав: «Немає проблем! Ми покриємо цей зуб рідким композитом». Покрили. Виписали рахунок. Взяли гроші. Посміхнулися!

Але він так і не зрозумів, за що заплатив! Він не зрозумів, що покрити зуб рідким композитом – це те ж саме, що зробити пломбу!

І як легко було б виправити цю помилку, якби, незважаючи на те, що лікар нічого не сказав пацієнту, свій стандарт виконав би адміністратор і сказав: «Отже, Андрію Михайловичу,...». Зрозумівши, що пацієнт не розуміє, адміністратор швиденько покликав би лікаря зі словами: «Ну що ж ви, Ліліє Іванівно, не пояснили Андрію Михайловичу, що покрити зуб рідким композитом – це просто зробити пломбу з рідкого композиту. Інцидент було б вичерпано! Але... все сталося не так... Стандарт спілкування, який повинен був виконати лікар, і потім повторити адміністратор, було проігноровано.

Після цього інциденту якось «легко» всі все зрозуміли, і більше не ставили питань, навіщо потрібні стандарти. Але з часом Лілія Іванівна пішла в декрет, після неї в декрет пішли вишколені мною адміністратори, прийшли нові адміністратори і нові лікарі...

Отже, для того, щоб вони запам'ятали, для чого потрібно виконувати СТАНДАРТ СПІЛКУВАННЯ, я їм завжди розповідаю ІСТОРІЮ ПРО РІДКИЙ КОМПОЗИТ!

17. НАЙРОЗУМНIШИЙ

Зупинивши свій вибір на преміум-брендах у виробництві стоматологічного обладнання, я швидко зрозумів, що точка підключення установки, тобто місце, куди підводиться вода, каналізація, стиснене повітря, електрика тощо, дуже важлива. Майстерно, як мені здавалося, маневруючи між «KaBo» і «Сіменс», я був змушений позначити точку виходу комунікацій для будівельників раніше, ніж я зробив такий вибір. Маючи точку підключення від «KaBo» і точку підключення від «Сіменс», я вибрав щось середнє, адже яке значення має 5-10 сантиметрів, думав я.

Коли я все ж визначився, в «KaBo» попросили вислати їм розміри моїх кабінетів, і вказати на планах точку підключення.

Коли ж одержав листа від «KaBo» просто сторопів! Дві новини, і обидві погані!

Погана № 1. В кабінеті № 3 кут між стінами становить не 90, а 91 градус!

Погана № 2. У всіх кабінетах точку підключення потрібно перенести! Десь – на 3 сантиметри, а десь – на 7 сантиметрів!

Що ж робити?

Цілий тиждень я шукав фахівця, який перевірить і, можливо, скаже, що в «KaBo» помилилися, і кут складає 90 градусів!

На жаль, все правильно! В «KaBo» не помилились!

Пишу листа в «KaBo»:

– Що ж мені робити? Адже для того, щоб заново зробити стіну на 90 градусів, потрібно все перебудовувати!

– Може, я все-таки залишу точку підключення як є, адже що таке 3 сантиметри або 7 сантиметрів, порівняно з розмірами самого кабінету?

Відповідь «KaBo»:

– Не засмучуйтесь! Ми зробимо для вас меблі під 91 градус!

Але, якщо ви не перенесете точку підключення, то, коли ми встановимо вам меблі і установку так як є, якщо установка буде на 3-7 сантиметрів далі від меблів, то лікареві, щоб відкрити меблеву полицю, потрібно буде під'їжджати на 3-7 сантиметрів. Якщо відстань буде на 3-7 сантиметрів менше, лікар матиме від'їжджати на 3-7 сантиметрів, щоб повністю відкрити меблеву полицю.

Довелося все переробляти!

Як же це було дорого, в 1997-му! Потрібно було перенести дев'ять комунікацій для кожної установки!

18. НАЙКРАЩИЙ

Те, що ви – найкращий стоматолог, знає, хіба що, ваша дружина!

Це не мої слова, але вони мені подобаються!

А вам?

19. НIЧИМ НЕ РИЗИКУЮЧИ

Я, зазвичай, хотів більшого, ніж міг собі дозволити. Одного разу, 1986 року, я приїхав до свого друга – завідувача магазину будматеріалів (у ті часи це були дуже багаті люди) із проханням позичити мені 100 карбованців.

– Навіщо тобі 100 карбованців? – запитав друг.

– Розумієш, я вирішив будувати будинок. Збираюся ось поїхати на прийом до районного архітектора.

– Але навіщо тобі 100 карбованців?

– Справа в тому, що у мене є 900 карбованців, і якщо раптом знадобиться дати хабара, то якось непристойно давати 900 карбованців. Краще вже – 1000!

Після цих слів мій друг, до цього часу слухаючи мене і, одночасно, підписуючи якісь папери, даючи розпорядження своїм співробітникам, раптом завмер, замислився і, дивлячись мені в очі, запитав:

– Так це ти, маючи 900 карбованців і позичаючи у мене 100 карбованців для архітектора (до речі, архітектор ніякого хабара не взяв), хочеш отримати ділянку і будувати будинок?

– Так, а що?

– Тобто це – всі твої гроші, і більше у тебе немає?

– Так, немає!

Тоді друг, повністю відкинувши всі свої справи, чухаючи потилицю, вимовив:

– От, якщо я порахую, скільки у мене грошей, та якщо ще додам гроші, які мені винен мій тесть за те, що його донька (моя дружина) живе у мене вдома (інша донька з чоловіком живуть вдома у тестя), то у мене набереться десь тисяч тридцять. І при цьому я б не ризикнув будувати будинок!

– Знаєш що, – відповів я. – Ось, якби у мене було тисяч тридцять, я б, напевно, теж не ризикнув, а так у мене їх немає. Отже я нічим не ризикую!

До речі, в будинку, який я збирався тоді побудувати, я живу з 1990 року, ось уже 24 роки!

20. ПРОСТО ВИНЕН

Пам'ятаєте історію про зятя? Про зятя мого друга, який хотів мені позичити грошей і стати моїм партнером, і якому я відмовив.

Друг-таки позичив мені грошей. Менше, ніж хотів вкласти в мій бізнес в якості партнера, але позичив! Дякую йому за це. Він, дійсно, мені дуже допоміг!

Ця історія мала продовження.

Донька мого друга вийшла заміж Пам’ятаєте історію про зятя? Про зятя мого друга, який хотів мені позичити грошей і стати моїм партнером, і якому я відмовив.

Друг-таки позичив мені грошей. Менше, ніж хотів вкласти в мій бізнес в якості партнера, але позичив! Дякую йому за це. Він, дійсно, мені дуже допоміг!

Ця історія мала продовження.

Донька мого друга вийшла заміж неочікувано швидко! Десь років у дев’ятнадцять, акурат до моменту, коли ми відкрилися.

За місяць після цього сталася криза 1998 року, коли долар став коштувати вдвічі дорожче. Людям стало не до зубів.

Клініка у нас була крута, а пацієнтів у нас не було. Тих, які були записані і чекали відкриття, а це близько 30 осіб, ми пролікували дуже швидко, адже у нас було п’ять кабінетів.

І тут приходить зять мого друга. Озираючись навколо, він говорить:

– Слухайте, у вас же немає пацієнтів! Потрібно робити рекламу!

– Вибач, Олеже (ми були знайомі), я не можу робити рекламу, адже у мене ціни вищі, ніж у інших, у кілька разів! Уявляєш, заходить до мене клієнт (потенційний пацієнт) і питає, скільки у мене коштує пломба або коронка? А почувши ціну, вибігає з клініки в шоці, і всім, кого зустріне, каже: ви уявляєте, у Заблоцького такі ціни! І все! Я помер! Помер, ще не народившись! Адже чутки поповзуть містом дуже швидко.

– Ну, один піде, а інший прийде! Це ж реклама! Вона приведе вам багато пацієнтів!

– Ні, Олеже! Я не робитиму рекламу! Я повільно презентуватиму клініку кожному, хто до мене прийде. Я запрошуватиму гостей і показуватиму клініку. Показуватиму все, від А до Я! Це ж не те, що ти прийшов до реєстратури і запитав ціну! Що ти при цьому побачив? Реєстратуру? А я показуватиму клініку! Показуватиму і розповідатиму, і лише потім називатиму ціну!

Буквально через 30 хвилин мені телефонує мій друг і каже:

– Я чув, у тебе немає пацієнтів. Потрібно робити рекламу!

Я сідаю в автівку і їду до нього.

– Пам’ятаєш, ми з тобою не більше року тому говорили про те, що прийде зять?

– Пам’ятаю!

– Так от, якби ти був моїм партнером, я б мав робити рекламу, тому, що так сказав твій зять!

– Ну?

– Я не робитиму рекламу! Тому, що ти – не мій партнер! І мені не важливо, що думає твій зять! Я просто винен тобі гроші!

21. ПРАВО ВИБОРУ

1988 рік. Наш Львівський медичний інститут підписав договір про міжнародне співробітництво в галузі стоматології з німецькою клінікою Шаріте. Обрали нашу кафедру. Делегація складалася з трьох осіб: професор Макєєв, доцент Гумецький, і я, просто асистент кафедри. Чому вибрали мене? Тому, що у мене був автомобіль, «Жигулі», якщо хто пам'ятає (потім в цій компанії я їздив до Берліна ще кілька років поспіль – мабуть, мене вважали ще й непоганим хлопцем).

І ось, нарешті ми їдемо! Ми маємо бути в Берліні в понеділок. Виїхали в четвер, адже ми гадки не мали, скільки часу у нас піде на кордон, та ще й Варшаву хотіли подивитися.

У Варшаві нас зустрів двоюрідний брат доцента Гумецького, відставний полковник польської армії.

У це важко сьогодні повірити, але в той час полиці польських магазинів були абсолютно порожні! Запам'яталися дві історії від полковника. Одну з них він весь час нагадував нам, коли віз нас до когось з поляків в гості:

– Поляки – дуже гостинний народ, тому негайно пропонуватимуть вам каву або чай! Будьте ласкаві, просіть чай, адже кава сьогодні дуже дорого коштує.

Другу історію він розповідав з особливим натхненням:

– Коли я навчався в Академії, у нас був генерал. На заняття до генерала приходило шість офіцерів. Так от, коли у нас була перерва, його секретарка завжди приносила нам шість філіжанок кави і шість чашок чаю, хоча чудово знала, хто з нас що полюбляє. Генерал дотримувався думки, що в офіцера завжди має бути право вибору!

22. БАТЬКИ I ДIТИ

Я завжди пам'ятав, як важко батькам давалася моя освіта.

Мій батько майже все життя працював водієм автобуса, а мати, в основному, була домогосподаркою. Жили ми в 70 км від Львова в місті Сокалі. Навчався я у Львові, спочатку на зубного техніка, а потім на стоматолога. У моїх батьків не було у Львові ані знайомих, ані родичів. Починаючи з медичного училища, я весь час жив «по квартирах», тобто знімав кімнату. Хоча, навіть це можна було назвати перебільшенням, адже перша квартира по вулиці Жовтневій (недалеко від училища), в якій я жив, була просто кімнатою. Двері «в квартиру» просто з коридору (туалет у кінці коридору – один для всіх сусідів), праворуч за фіранкою – умивальник і плита (як пічка), а ліворуч, в середині кімнати, – стіл і два ліжка (зліва і справа). За столом – вікно, підвіконня якого служило холодильником. На правому ліжку спала господиня квартири, а ліворуч – я з однокурсником Ігорем Козаруком із Коломиї.

Мої ж діти виросли в моєму будинку, у передмісті Львова. Донька і син обрали мою професію – донька вибрала стоматологічний факультет, а син – спочатку лікувальний.

Три роки донька, а потім і син, вчилися у Львівському медичному, в якому я працював спочатку асистентом, потім доцентом, а потім професором. Діти вчилися на платному відділенні, адже я вже мав свій бізнес і непогано заробляв. Але, як співробітник університету, я платив за їх навчання тільки 50 % вартості.

Весь той час, коли мої діти навчалися у Львові, мене мучило одне відчуття – чому мені так легко дається навчання моїх дітей? Живуть вони у мене вдома (кожен у своїй кімнаті), прибирає за ними хатня робітниця, яку ми тримали, щоб доглядала за мамою, їздять на маминому (автомобіль моєї дружини) «Мерседесі» до університету... За що ж мені така «халява»?

Потім, коли донька вступила до Відня (два роки), і потім, коли три роки вона навчалася в Кракові, я відчув, що мені важко. Важко платити за її квартиру, важко платити за її навчання, важко давати гроші їй на дорогу, адже ще потрібно було обслуговувати мої кредити, платити заробітну платню співробітникам. Грошей на все не вистачало! Те ж саме було і з сином, який чотири роки навчається в Кракові, і зараз закінчив там лікувальний факультет.

Було навіть дуже важко! Але, зате, як приємно! Так, напевно, як було прємно і моєму батькові, коли він учив мене!

Дякую Тобі, Тато!

23. А ЩО ЙОМУ?

У мого друга-бізнесмена працював робітник, який займався господарством по будинку і навколо.

Одного разу, спостерігаючи за тим, як мій друг автівкою виїжджає з гаража, каже:

– Ну от, що йому?! Галя (хатня робітниця) випрала і випрасувала, зробила сніданок. Я вимив машину, пропилососив, наполірував... А він просто сів і поїхав собі!? А ти, Богдане (це він про себе), знову косарку в руки, і – косити, косити, косити...

24. ЦЕ ВСЕ ДIТЯМ!

Колись, ще у 80-х, ми з другом стояли на кордоні між Чехією та Польщею.

Дуже хотілося пити, але у нас у машині була лише одна пластикова півторалітрова пляшка солодкої води (тоді у нас в СРСР такої не було). На більше у нас просто не було грошей. Ось я і говорю:

– Володю! Давай вип'ємо води!

– Ні! Це дітям!

– Ну тоді, може, поїмо ківі, ми ж їх ніколи не куштували?

– Ні, нам не можна! Це – дітям!

Чи повірять вони в це сьогодні?!

25. ДВА ВIДСОТКИ РИЗИКУ

Якось до мене на консультацію прийшли два друга – Олег і Роман. Кожному з них я рекомендував дентальну імплантацію. І тут Олег запитує, який ризик того, що імплантати не приживуться?

Я пояснюю, що, так як вони обоє не курять, і що у обох немає пародонтиту, ризик – досить невеликий, і складає всього лише 2 %.

Не побачивши жодної реакції пацієнта, і забувши про те, що Олег є президентом комерційного банку, я почав більш доступно, як мені здавалося, пояснювати, що таке 2 %: «От уяви, що якщо б ста людям встановили імплантати, то тільки двоє з них би їх втратили!».

Олег піднімає очі і каже:

– Уявив! 2 % – це я і Роман!

26. БIЛЬ НА ВСЕ ЖИТТЯ

Якось, років 10 тому, ми зробили операцію імплантації одному дуже веселому і позитивному пацієнту. Операція пройшла успішно, ми попрощалися і дали йому з собою знеболюючі таблетки – на випадок, коли дія анестезії закінчиться. Він був настільки щасливий від того, що операція вже позаду, що вирішив відразу йти на роботу. Через деякий час дія анестезії пройшла, а про таблетки, які ми йому дали, він геть забув.

Післяопераційний біль посилювався, і Іван (він потім став моїм приятелем) вирішив запитати поради, що йому робити, у друга, який раніше сам пройшов таку процедуру і рекомендував йому робити імплантацію саме у нас:

– Володя, порадь, що мені робити? Це ще довго у мене буде боліти?

– Іван, я тобі не хотів казати, але це буде боліти у тебе все життя!

– ???

– Але ти, Іван, не переймайся, ти до цього звикнеш!

– ???

– Так, зовсім забув тобі сказати, біль – це дрібниці, порівняно з тим, що на тебе ще чекає, як результат імплантації!

– ???

– Скільки сьогодні градусів морозу?

– Мінус 15-ть, а що?

– Та ні, нічого! Просто, коли буде більше 20-ти, у тебе на обличчі буде виступати приморозь від металевих імплантатів!

– ???

– Але ти, Іван, не переживай! Ти так легенько проведеш рукою по обличчю, і на годину-другу можеш бути спокійний!

– ???

Рівно о 9:00 Іван був під клінікою! Ви не уявляєте, яку радість відчула ця людина, коли зрозуміла, що все це – просто жарт!

27. ПIД ЗНАКОМ ДIВИ

1995 року, у віці 35 років, я став доцентом кафедри ортопедичної стоматології.

Треба сказати - молодим доцентом, бо в той час вважалося, що нормальний вік для доцента це 53 роки (так, щоб було ближче до пенсії).

Так от, як молодий доцент, я став до справи. Перше, що я хотів, так це зробити бейджі (ідентифікатори, по-сучасному) для всіх співробітників кафедри. Я поїхав до Польщі і за свої гроші купив самі бейджі. Залишалося зібрати фотографії, написати і вставити в бейдж П.І.Б. і посаду співробітника. Для цього мені довелося в 35 років вивчати комп'ютер, а також англійську мову, бо комп'ютер (тоді була тільки система DOS, якщо хто пам'ятає) все «питав» тільки англійською. Серед 50 співробітників у комп'ютерах розбирався тільки один, Олександр Завадка. Англійську я вчив разом з Наталією Дидик, яка дала мені віру, що навіть у такому віці вивчити англійську – це реальність. Дякую вам, друзі!

Але, так як я жив за містом, де не було телефону (сьогодні у це важко повірити), то для того, щоб виправити помилку в комп'ютері, потрібно було чекати наступного дня, щоб запитати, що ж мені потрібно робити далі!

Таким чином, 50 ідентифікаторів я робив більше трьох місяців, кожен день присвячуючи цій справі дуже багато часу (сьогодні це можна було б зробити за кілька годин або навіть хвилин).

І ось, нарешті, все зробив! Почав роздавати співробітникам.

Відповідь одного з працівників:

– Ну вам добре, Ярославе Володимировичу, ви ж – доцент! А ви не могли б мені на бейджі написати «в.о. асистента» замість «старший лаборант»?

Підходжу до іншого:

– Ну з вами, сподіваюся, не буде проблем, адже ви ж – доцент? Тепер ваші пацієнти не будуть шукати вас зі словами «де мій доктор», коли ви загубитеся серед студентів у білому?

– Ні, ні! Я цього носити не буду!

– Чому???

– Та тому, що тепер всі будуть знати, кому вони платили гроші!

Але найповчальнішим був для мене коментар однієї моєї колеги:

– Я цей бедж принципово носити не буду! Тому, що це зробив Заблоцький! Адже він народився під знаком Діви (до цього я про це не знав), а Діви наполягають, щоб все було так, як вони хочуть!

І це – тільки один епізод! Він, і всі інші мої спроби зробити сучасну клініку в рамках державного інституту, привели мене до думки, що я повинен зробити свою власну клініку, де все буде так, як хоче Діва!

28. ПОНТОВА КЛIНIКА

Всі, хто відкриває нову клініку, звичайно ж хочуть похвалитися, прокричати на весь світ, що вони відкрилися!

Я, напевно, не був винятком, тим більше, що, як ніхто інший, усвідомлював, що відкрив круту клініку. За інформацією від «KaBo», я знав, що, коли ми у Львові купили чотири установки «Естетика 1065», вартістю 80.000 DM кожна (тепер це в євро), то в Берліні було продано лише одну таку установку! Я знав, що ми першими в світі купили інтра-екстра-оральну камеру і ТV монітор на установці від «KaBo». Усвідомлюючи це, я, тим не менш, розумів, що для того, щоб відрізнятися, цього замало, і що для пацієнтів потрібна якась інша родзинка, але ж ніяк не обладнання. Я розумів, що, вихваляючись клінікою, я не можу говорити, що, враховуючи рівень нашого обладнання, ми – найкращі лікарі в місті, навіть якщо для цього були всі підстави.

Саме тому я дуже наполегливо почав «хвалитися» нашим стандартом дезінфекції та стерилізації, тим більше, будучи поінформованим від «KaBo» про те, що Європа тільки збирається вводити такі стандарти.

Одного разу до мене прийшли два «крутих» пацієнта (тепер це мої приятелі), які, рекомендуючись, сказали, що вони є власниками великого супермаркету (тепер у місті таких декілька), і що великі літери їх імен і є назвою цього магазину. Розуміючи, що в назві супермаркету три букви, а переді мною стоять тільки двоє, я питаю:

– А де ж ваш третій партнер?

– А... він до тебе не прийде.

– Чому?

– Він вважає, що все, що ти розповідаєш про клініку, включаючи високий стандарт стерилізації – це понти!

Минуло кілька років, і раптом до мене приходить третій партнер!

Якось легко погоджується на імплантацію, не заперечує проти вартості... Навіть якось підозріло...

Слово по слову, і виявилося, що в США йому діагностували гепатит С, і точно вирахували, що отримав він його у стоматолога...

Ми стали приятелями. Саме він подарував мені окуляри з магнітами, на які багато людей і тепер звертають увагу...

Але кілька років тому він помер, не доживши близько місяця до свого 50-річчя.

Через деякий час після похорону друга і партнера, у мій День народження зателефонував один з трьох героїв цієї історії і сказав:

– Дякую тобі, Ярославе, що ти мене нічим не заразив!

29. ЩО ТАКЕ КОРУПЦIЯ

Кілька років тому ми зібралися їхати на конференцію до Бразилії. Наш друг Параскевас, що живе на Кіпрі, як і ми, вчасно подав документи до посольства, отримав візу, оплатив участь у конференції, замовив і оплатив готель, а також купив квитки на літак – так, щоб ми зустрілися в Парижі і далі продовжили подорож разом.

Рано вранці, при вильоті з Кіпру, йому вказали на те, що його віза в Бразилію недійсна через помилку в даті – віза закінчилася в день її видачі! Розуміючи, що це просто помилка, Параскевас все ж вирішує летіти до Парижу, бо попереду – нібито цілий день (літак на Сан-Паулу десь о 24:00) і є можливість вирішити проблему в паризькому посольстві Бразилії (бразильську візу на Кіпрі видало інше посольство, що мало на це делеговані права).

Перед вильотом до Парижа Параскевас, як просунутий хлопець, зв'язується з організатором конференції в Сан-Паулу і домовляється про те, що всі підтверджуючі документи, які стосуються його перебування в Бразилії, будуть вислані на адресу посольства в Парижі.

У Парижі все йде як по нотах, і Параскеваса приймає сам пан Посол. Він визнає, що його документи в повному порядку, і що просто сталася прикра помилка з датою закінчення візи, але... він не може видати йому нову візу!

Тобто, він – може... але, якщо він це зробить, то, коли хтось колись буде перевіряти документообіг посольства, і побачить, що візу видано в день подачі заяви, може розцінити це як корупцію!

Тому ми полетіли до Бразилії, а Параскевас – додому, на Кіпр...

30. ПОГАНИЙ СМАК

1996-1998 року, коли я будував свою клініку, всі будівельні матеріали привозили з Польщі. Так співпало, що мій, дуже не бідний, приятель в цей же час будував свій будинок. Ми з ним, час від часу, їздили на закупи разом. Незважаючи на те, що мені, на відміну від мого приятеля, катастрофічно не вистачало грошей, я дуже уважно вивчав цей ринок. Вибираючи двері до кабінетів, я віддав перевагу іспанським дверям, бо вони єдині не лише мали гарний вигляд, але й добре функціонували. На жаль, їх вартість була чималою, і я весь час переконував себе в тому, що мені-таки доведеться купувати двері за $ 500. Мій приятель вважав, що двері можна купити і дешевше, часто жартував, що в мене «поганий смак», і рекомендував мені спочатку дивитися на ціну, а лише потім на товар.

Одного разу до мене буквально прибіг той самий приятель і схвильованим голосом сказав:

– Все, поїхали!

– Куди?

– У Польщу! Я знайшов двері, які виглядають як «ваші» іспанські, але коштують вдвічі дешевше!

Поїхали.

Зайшовши до магазину, я почав уважно вивчати двері, які показав мені приятель. Покликавши продавця, запитав:

– Скажіть, чому в цих дверях погано сходяться ось ці куточки? Чому з цього боку щілина більше, ніж із цього? Може, це тільки в цьому, виставковому екземплярі, а в інших все – трохи краще?

– Ні! Всі двері однакові, і я вас запевняю, що це дуже хороші двері!

– Ну як же хороші?! Ось бачите, тут куточки погано сходяться, а тут щілина більше, а тут менше?

– Я вам кажу, що двері хороші!

– ???

– Так, хлопче! Ці двері – хороші і коштують так, як виглядають! Якщо ви хочете, щоб куточки сходилися, і щоб щілина була з усіх боків однакова, то вам потрібно до магазину навпроти! Там – іспанські двері!

31. ГЕНIАЛЬНЕ ВIДКРИТТЯ

Іспанські двері я так і не купив.

Десь у той же час, коли я ніяк не міг зважитися купити дорогі іспанські двері, я почув, що мій знайомий у Варшаві відкрив нову клініку. Інтернету тоді не було (важко повірити, чи не так?), дізнатися телефон і домовитися про зустріч можливості теж не було, а бажання побачити нову клініку було величезним, і я просто поїхав до Варшави.

Знаходжу клініку, відрекомендовуюся секретареві, але... господар мене не пам'ятав! Тому мене попросили зачекати. Плентаючись клінікою, по суті, у коридорі з великою кількістю закритих дверей, за якими чутно звуки бормашини, я раптом зловив себе на думці, що мені, стоматологові, страшно, що вони, інші стоматологи, там за цими дверима роблять?!

Може, вони когось там прив'язують? А, може, вони... Фантазія не припиняла генерувати нові й нові страхи!

І раптом у мене сяйнула думка! Двері до кабінетів мають бути прозорими!

Нічого іншого я вже й не пам'ятаю, що там побачив, у цій клініці, хоча господар мені все показав.

Прямо там, у коридорі чужої клініки, я прийняв рішення і відмовився від дорогих іспанських дверей за $ 500.

І врешті купив... прості, так звані «балконні» або зовнішні двері, дерев'яні, заввишки 2.30 м, білого кольору зі склопакетом майже на всю висоту, але за $ 1000.

Виграв, як Заблоцький на милі! Але це вже – інша історія.

32. Я ПРОСТО МIНЯЮ ЛАМПОЧКУ

Навіть тоді, коли я ще не знав, що таке маркетинг, найсильнішим маркетинговим інструментом (як я тепер розумію), я вважав екскурсію по клініці (звичайно, якщо вам є, що показати).

Я полюбляв це робити і, за можливістю, проводив екскурсії по клініці сам. З відкриттям клініки в Києві, я зрозумів, що не можу бути в двох місцях одночасно, і тому почав навчати цьому своїх працівників як у Києві, так і у Львові. Я особисто проводив заняття зі співробітниками, щоб вони це робили правильно! Були написані рекомендації для персоналу, де зверталася увага на те, з чого почати екскурсію і на що звертати увагу екскурсантів, перед тим з'ясувавши, хто перед ними – потенційні пацієнти чи стоматологи.

Я був переконаний, що, крім маркетингового інструменту, екскурсія – це можливість завжди тримати в тонусі весь колектив, а також бути впевненим, що порядок в клініці завжди – на висоті! Колектив знав, що екскурсія може трапитися у будь-який час!

І ось, одного разу, проводячи екскурсію по клініці, я звернув увагу гостей на туалет шефа, пожартувавши при цьому, що шефи в туалет не ходять! Відкривши двері до туалету, я несподівано побачив там нашого нового робітника Тараса, який вибачився, і сказав мені й гостям, що він просто міняє лампочку!

Потім, коли під час екскурсії я відкрив двері до кімнати для прибирання кабінетів (стоячи обличчям до гостей і спиною до дверей), гості несподівано для мене почали голосно сміятися! Що ж там такого смішного? – повернув голову і я. Там стояв знову Тарас!

Нічого вже не пояснюючи, Тарас просто ретирувався!

Під кінець, завершуючи екскурсію, я відкрив двері шафи, де співробітники зберігають свій верхній одяг,... і там всі гості знову побачили знайомого їм Тараса!

Виявилося, що Тараса ще не встигли ознайомити з порядком проведення екскурсії по клініці, а він не хотів заважати, і тому ховався в тих місцях, які, як йому здавалося, ніхто і ніколи не відкриває для гостей!

33. ТЕЛЕФОН АРХIТЕКТОРА

Коли 1986 року я все ж отримав земельну ділянку, то, передусім, почав самостійно проєктувати свій майбутній будинок. Я чомусь був упевнений, що у Львові не знайду архітектора, здатного зробити для мене проєкт, бо моє уявлення про заміський будинок відрізнялося від того, що я бачив навколо. Я навіть намагався замовити проєкт у Празі, куди на постійне місце проживання виїхав мій знайомий, який погодився допомогти з пошуком архітектора.

Очікуючи відповіді від чеського архітектора, за першої-ліпшої можливості я самотужки починав клеїти картонний варіант свого майбутнього будинку, який мені вже навіть снився. Але у мене ніяк не виходив дах, адже я уявляв собі одноповерховий будинок на різних рівнях з однією спальнею на другому поверсі.

Коли ж ми разом з моїми наставниками – професором Макєєвим і доцентом Гумецьким – були у Варшаві, по дорозі до берлінської клініки Шаріте, у мене з'явився другий шанс.

Після насиченої подіями дводенної екскурсії по Варшаві наш гід – відставний полковник польської армії – запитав моїх наставників, що б вони ще хотіли побачити. Так як у них ідей не було, я наважився попросити показати нам, тобто мені, як у Варшаві виглядають сучасні приватні будинки.

– Так, – зрадів полковник. – Є у мене такий друг, пан Юзеф Дзвончик! Він саме живе в такому самому елітному селищі Константин Єзьорна під Варшавою.

Нас прийняли дуже тепло, і почувши моє побажання, пан Юзеф негайно посадив нас у свій вантажний «Мерседес» (бо просто вдома у нього було маленьке підприємство з випуску пластмасових виробів), і повіз на екскурсію. З перших же хвилин такої подорожі мені заціпило, адже все, що я бачив, було за межами мого уявлення – газони, басейни, поля для гольфу... і раптом, десь на другій годині мовчання, я вигукнув: «Зупиніться!»

Це було так несподівано, що від раптового гальмування я мало не випав крізь вікно, бо сидів на капоті (на сидіннях сиділи наставники).

– Що трапилося?

– Мій будинок!

– Який будинок?

– Мій! Той, що я проєктував! Тільки з дахом!

За парканом був будинок, який, як мені здавалося, снився мені все життя!

– Дозвольте подивитися? – запитав я у людини з газонокосаркою. Це виявився господар, якийсь польський дипломат. Він дозволив нам подивитися на будинок ззовні, але всередину так і не пустив.

– Слухайте! У мене є пляшка горілки «Столична» з ручкою (якщо хто пам'ятає) і цукерки «Світоч». Може, зробимо ксерокс вашого проєкту?

– Який ксерокс?

– Ну, копію вашого проєкту! У вас же ксерокс майже на кожному кроці?

– Та ви що, юначе! Це індивідуальний проєкт! Я купив тільки право на будівництво! У мене немає прав на нього! Вибачте, але мені потрібно косити траву, – сказав дипломат і пішов.

Ми так і стояли біля цього будинку, в якомусь відчаї, не знаючи що й робити. На мене було боляче дивитися, як сказали потім мої супутники.

Побачивши, що ми так і не йдемо, господар повернувся:

– Зачекайте, я піду пошукаю телефон архітектора!

34. А ЗНАЄТЕ, ДОКТОРЕ, ЯК Я ОБИРАЮ РЕСТОРАН?

Це було питання, що прозвучало з вуст чарівної жінки, з якою ми розмовляли вже близько трьох годин. Жінки, для якої я ніяк не міг знайти потрібних слів, щоб якомога делікатніше описати стан її зубів і пояснити, що знімні протези, якими вона користується, можна замінити на «нові» штучні зуби, що як дві краплі води будуть схожі на справжні, і їх не потрібно буде знімати. Для цього всього лише треба встановити імплантати!

Питання з рестораном під час нашої бесіди про зубну імплантацію стало для мене несподіванкою.

– Ні! Я навіть не здогадуюся, які у вас смаки!

– Та до чого тут мої смаки! Мій чоловік, наприклад, знає мої смаки, але як я вибираю ресторан – не знає! Він весь час лається зі мною, що я не хочу ходити з ним в його улюблений і, напевно, найдорожчий ресторан у місті!

– Цікаво..

– Та що тут цікавого? Кому як не вам, докторе, знати, що після їжі цей жахливий знімний протез потрібно зняти і помити! Помити, тому що під ним залишається їжа! Це – як пісок в туфлях! Хочеться негайно зняти і витрусити все, що там є!

– Розумію!

– Та нічого ви не розумієте! Це ж треба встати з-за столу, посміхнутися і сказати: «Вибачте, я піду помию ручки!» І так кілька разів за вечір...

– ???

– Так от, уявіть собі, – продовжує вона, – заходжу я до туалетної кімнати, а там кілька умивальників і велике гарне дзеркало, перед яким стоять одна краще іншої жінки, які фарбують губи або вії! Більшість з них – мої знайомі!

– ???

– І тут я, дружина дуже відомого в місті бізнесмена, знімаю свою «зуби», щоб промити їх під водою?!

– ???

– Ви запитаєте мене, чому там, у всіх на виду? Та тому, що в цьому безглуздому ресторані в кабінці – тільки унітаз! Там немає умивальника!

35. НАЗАД У СРСР

Коли за угодою між Львівським медичним інститутом і німецькою клінікою Шаріте ми кілька років поспіль їздили до Берліна, нам виділяли шикарну квартиру на вулиці Інваліденштрассе, поруч з клінікою.

А ще там же, поруч, була Берлінська стіна, КПП і гастроном. Ох, який це був гастроном! Чого там тільки не було! Але найголовніше, там було... сім видів гірчиці!

Коли ми вкотре приїхали до Берліну, наша колега з клініки Шаріте не могла нахвалитися, що вона була в Західному Берліні!

– Ну як там, у Західному Берліні?

Напевно, це було складне питання, бо наша колега ніяк не могла знайти слів, щоб хоч якось пояснити нам, радянським людям, чим відрізняється Західний Берлін від Східного.

– Знаєте, там в гастрономі (супермаркет, по-сучасному) – 22 види гірчиці!

Ну, що ти на це скажеш?..

І ще, як на лихо, щойно ми в'їхали до Львова і під'їхали до будинку доцента Гумецького, який жив біля гастроному, побачили чергу.

– Що дають?

– Гірчицю!

Ми навіть і не питали, якого виду, тому що знали, що вона, гірчиця, у нас одна! Але ж ЯКА!

36. ПРОЄКТ МОГО БУДИНКУ

Телефон архітектора дипломат так і не знайшов. Але знайшов телефон та адресу тещі архітектора, яка, як виявилося, жила десь на сусідній вулиці. Але найважливіше, що у тещі був майже такий же будинок, але як дзеркальне відображення – гараж з протилежного боку.

Дипломат сказав, що теща архітектора готова прийняти нас негайно. Він з нею тільки-но говорив по телефону.

Теща, на відміну від дипломата, показала весь будинок, і навіть зателефонувала зятю і домовилася про зустріч у неділю (для поляків не характерно призначати ділові зустрічі на неділю)!

Після візиту до тещі гостинні пан Юзеф і його дружина пані Марія приймали нас дуже тепло. Але розмовляли ми в основному про те, що сьогодні побачили. У мене пропав сон! Я чекав зустрічі.

Архітектор Річард Шевчик виявився не таким гостинним, як його теща.

– Так, я готовий продати свій проєкт. Адже я саме для цього його і робив, щоб продати!

Не можу точно пригадати, яку суму тоді назвав архітектор, але пам'ятаю те, як стислося щось у горлі, і бажання негайно встати і піти.

– Послухайте, пане архітекторе! – звернувся до нього пан Юзеф, одночасно тримаючи мене за руку і не даючи мені встати. – Ваші проєкти реалізовані тільки в Польщі? А що, якщо «ваш» будинок буде в іншій країні?

– Ну добре, я можу зменшити ціну...

Ціна мені знову не сподобалася і знову захотілося піти!

– Але ж цей будинок може бути у Львові, здається звідти родом ваші родичі, – знову взяв ініціативу в свої руки пан Юзеф.

Так тривало дуже довго і наводилася безліч аргументів. Архітектор не витримав:

– Так скільки ви можете заплатити?

– Ну от у мене тут... – втрутився в розмову я, – є кілька золотих перстенів... ще сережки... Я збирався продати їх у Берліні. Але я... можу все віддати вам.

– Добре, я завтра піду в скупку, покажу це оцінювачеві, щоб він оцінив цей брухт, і потім скажу вам, скільки ви ще мені винні!

– Ні, ні! Давайте я візьму це собі та куплю не як брухт, а як вироби! А поки що, от візьміть як завдаток, – і пан Юзеф дістав з однієї кишені кілька банкнот німецьких марок, а з іншої кілька доларових купюр, і простягнув їх архітекторові.

Як я потім зрозумів, у цей час такими були майже всі поляки, і відрізнялися один від одного лише кількістю німецьких марок і американських доларів. Але особисто я марки і долари побачив вперше в житті!

– Чекаю вас за тиждень, – закінчив розмову архітектор. – Коли ви повернетеся з Берліна, ваш проєкт буде готовий!

37. Я I УНIТАЗ

Коли я будував клініку (в 96-98-му), то за будівельними матеріалами я їздив до Польщі, а коли я будував будинок (це було раніше – в 87-90-му), то всілякі там примочки – світильники, крани до умивальників, самі умивальники, плитку і фарби я привозив з Німеччини (з Берліна, звісно, – спочатку зі Східного, а потім – із Західного), а також і з Чехословаччини, хоча «наші», в основному, з Чехословаччини возили автомобілі, переважно 24-ті «Волги», уживані, звичайно.

Проїхати кордон з Чехословаччини до СРСР (перехід був неподалік Ужгорода, а це близько 300 км від Львова) було дуже складно, особливо, коли митником була жінка. Мені, не знаю чому, завжди «щастило» з жінками.

Як тільки в'їжджаєш на кордон, звідти всі, як правило, повертаються!

Жінка-митник нікого не пропускає! Або занадто багато товару, або немає грошей на те, щоб сплатити податок на його вивіз.

Мій автомобіль («Жигулі») завжди був схожий на ракету – завантажений «під зав'язку» так, що задні бризковики «лежали» на асфальті, а «морда» дивилася різко вгору, як ракета, що готова злетіти в небо!

Але, на передньому сидінні (поруч з водієм) завжди «сидів» пристебнутий ременем безпеки... унітаз!

– Що це ви там везете? Чи не унітаз часом? Сантехніку не можна вивозити з Чехословаччини!

– Як не можна?!

– Ну, тобто можна, але потрібно оплатити 100 % податок! У вас є такі гроші, це цілих 30 чеських корун?

– Ні, звичайно!

– Ну от, тому я і кажу, що не можна! Розвертайтеся!

– Ну... у мене є, але... тільки 10 корун...

– Я ж вам сказала – 30 корун! Розвертайтеся!

Десь за годину я знову підходжу до митника і кажу:

– Я знайшов ще 10 корун! Пропустіть мене, будь ласка!

– Я ж вам сказала! Було б у вас 30 корун, я б вас пропустила, а так – розвертайтеся!

Ще раз, десь за годину, я знову підходжу до митника, тобто до митнички, і кажу:

– Ви знаєте, я випадково знайшов ще 10 корун! Тому у мене є всі 30!

– Ну що з вами робити! Адже я ж сама вам сказала, що якщо ви сплатите податок у 30 корун, то я вас пропущу. Так що – проїжджайте!

Ось так, навіть не відкривши мій багажник, в якому була фарба для дерева і плитка для облицювання ванної, які не можна було вивозити взагалі, я проїхав кордон!

Тому кілька раз поспіль я і їздив до Чехословаччини один, а поверталися ми завжди удвох – Я і мій супутник Унітаз!

38. А ЗУБИ ДЕ?

Колись в СРСР було прийнято молодим дівчатам перед весіллям робити золоті коронки. Спочатку це був один зуб, зазвичай, другий різець, потім два (для симетрії). Пізніше було багато випадків, коли люди просили зробити їм всі золоті зуби!

Одного разу до мене на кафедру приїхали дві мої двоюрідні сестри. Старша просила мене зробити «нові зуби» для молодшої, якій було близько 18 років, але майже всі передні зуби її верхньої щелепи були пошкоджені карієсом.

Звичайно ж, для мене це був своєрідний виклик, адже я, як співробітник кафедри ортопедичної стоматології (у той час кафедра вважалася найавторитетнішим лікувальним закладом у Львові), займався естетичним протезуванням.

Тоді металокераміки ще не було, і я зробив їй гарну, як мені здавалося, роботу на золотій основі з пластмасовим облицюванням. Для того, щоб перевірити результати своєї роботи, я запросив групу студентів, які не змогли відрізнити штучні зуби від справжніх. Я був дуже щасливий від того, що все вийшло якнайкраще. Рідня все-таки. В очікуванні похвали моїх родичів, я відпустив сестру додому.

Через кілька днів до мене приїхала старша сестра. Я думав, що вона привезла хоча б курку, адже грошей за роботу я не брав! Але, покликавши мене в коридор, вона спочатку подивилася на мене таким неприємним поглядом, що я зрозумів, що курки не буде!

– Щось сталося? – запитав я.

– Ти що їй зробив?

– Як що? Зуби.

– Які зуби?

– Як це, які? Красиві! Я старався, як міг! А що, не сподобалися?

– Вона ж півроку їздила до тебе у Львів робити зуби. Я, мама, і навіть все село чекало побачити щось незвичайне! А так, ми просимо її відкрити рота, і що?!

– І що?

– Зубів же немає! Ти що, не міг їй зробити хоча б одну золоту коронку, щоб вона на людину була схожа?!

39. СКIЛЬКИ У ВАС ГРОШЕЙ

Після того, як ми вийшли з будинку польського архітектора, «купивши» у нього проєкт, я ніяк не міг заспокоїтися, скільки ж грошей я тепер винен пану Юзефу, який за ці два дні мого перебування у Варшаві став мені рідною людиною (гроші, які він заплатив за план мого майбутнього будинку, я віддавав йому два роки).

Того ж вечора, напередодні нашого від'їзду до Берліна, ми знову гостювали у пана Юзефа і його чарівної дружини пані Марії, які влаштували нам справжній бенкет. Промовляли тости, обмінювалися думками, але мене ніхто не чіпав, адже я подумки вже будував свій будинок.

І тут в гості до пана Юзефа прийшов директор найпрестижнішої школи в Костантіні.

Представляючи нас, гостей, пан Юзеф сказав:

– Знайомтесь, це професор Макєєв, це доцент Гумецький, а це асистент Заблоцький.

При слові «професор» директор у вітанні нахилився до пояса. При слові «доцент» він нахилився трошки менше, а слово «асистент» і мене він навіть не помітив.

Пізніше, під час вечері, директор, помітивши, що я ніби відсутній, запитав у пана Юзефа:

– А чому цей хлопчина нічого не п'є і не говорить? З ним щось трапилося?

– Ні, у нього все в порядку. Просто сьогодні він купив проєкт будинку, і вже зараз подумки його будує!

– Якого будинку?

– Такого, як у нашого сусіда дипломата!

Коли вечеря закінчилася, пан директор школи почав прощатися.

До пана професора і пана доцента він просто нахилив голову, а до мене нахилився нижче пояса!

– Пане Юзефе, що це з ним? – спитав я. Добре, що доцент і професор нічого не помітили.

– Я думаю, коли він почув, проєкт якого будинку ви купили, просто уявив собі, скільки у вас грошей!

40. БАРОМЕТР

Незадовго перед тим, як я позичив грошей на золоті перстені та сережки, які так і не довіз до Берліна, я купив барометр.

Ось так, йшов собі містом і думав, куди ж витратити свою зарплату? Це була зовсім нетипова для мене ситуація, адже я нікому і нічого не був винен, а в кишені було багато грошей!

Тож я взяв, і купив барометр! Дуже дорогий барометр! Майже на всю зарплату!

– Навіщо ти купив барометр? – запитала дружина.

– А що, я мав принести гроші додому, аби ти поклала їх в тумбочку?

Потім ми перевезли цей барометр до нашого нового будинку як «перехідний червоний прапор» (був такий вираз в СРСР, якщо хто пам'ятає).

Ось так і живемо з дружиною донині, без тумбочки...

Натомість маємо барометр!

41. Я НЕ КУРВА,

ЩОБ МЕНЕ ВСI ЛЮБИЛИ!

Мій дід, Іван Плетінка, в'язень концтаборів «Майданек» і «Бухенвальд», дуже не любив радянську владу, і весь час твердив, що вона скоро «згине», тобто помре!

У це було важко повірити (я в той час був дуже маленьким), хоча б тому, що коли він помер, вона, радянська влада, ще була.

Хоч і не любив мій дід радянську владу, він сумлінно трудився для цієї ж влади, виконуючи обов'язки лісничого.

Одного разу моя мама, його донька, запитала дідуся:

– Тату! Ну чому ж ви не дозволяєте людям пасти своїх корів на території лісництва?

– Та тому, що це територія лісництва! Вона не призначена для того, щоб там паслися корови!

– Але хіба вам не байдуже, де пасуться корови?

– Коровам не слід пастися на території лісництва!

– Тату! Але вас же всі за це не люблять!

– Я не курва (повія, по сучасному), щоб мене всі любили, донечко!

Актуально, як на сьогодні? Що скажете, друзі?

42. ЛЮБОВ ДО МАМИ!

Коли я був маленьким, частенько ставав свідком того, як моя мама, з'ясовуючи стосунки з батьком, ставила йому питання, на яке він не міг відповісти:

– У тебе три брати і одна сестра! Ну чому саме тобі потрібно найбільше? Чому саме ти більше всіх любиш свою маму? Чому б не всім порівно?

Мені здавалося, що аргументи мами були дуже вагомі, і тому я (мовчки) завжди був на боці матусі. Мовчки, тому що, зважаючи на мій вік, ніхто й не питав моєї думки. Але, чим дорослішим я ставав, тим більше мене розкраювало це питання. І от одного разу я зважився запитати у свого батька:

– Тату! Ну, дійсно, чому не всі порівно? Адже бабуся є мамою для всіх, а не тільки для тебе.

– Синку! Я не можу відповідати за всіх, а тільки за себе! А я саме так люблю свою матінку!

Я обняв батька і сказав йому:

– Дякую, тату! Я все зрозумів!

Я зрозумів, що любов до мами не можна розділити порівно!

43. ГЕРОЙ!

Завжди хотів зануритися під воду. І от мені випала така можливість... Як гадаєте, де? Звісно, в Єгипті! Червоне море! Ну просто казка!

Палуба шикарної яхти. Я і кілька моїх друзів вишикувалися для проведення інструктажу.

– Якщо все добре, то палець вгору, якщо щось не так, то палець – вниз! Все зрозуміло? – завершила свій інструктаж симпатична наставниця.

І ось ми – у воді. Все глибше й глибше... Ну все, під ногами – земля! Десь метрів вісім, напевно.

І тут раптом я починаю розуміти, що я не можу дихати, що у мене повний рот води! Що робити?!

Опускаю палець вниз і шукаю плече наставника!

Знайшов!

Навіть крізь маску помічаю її очі, які чомусь все збільшуються і збільшуються. Поки я дивлюся на її очі, вона витягує у мене з рота «зазубник» або «загубник» (не знаю, як це правильно зветься, але це – та частина кисневої трубки, яку потрібно тримати між зубами) і вставляє інший!

Якимось дивом вода зникає, і я починаю знову дихати!

Наставник жестами запитує:

– Ну як?

Піднімаю палець вгору!

Попливли!

Плавали ми десь хвилин 30-40, напевно. Потім піднялися наверх і вишикувалися на палубі.

– Ви подивіться на цю людину! – говорить наставник, показуючи пальцем на мене. – У нього на глибині з зазубника вискочив кисневий шланг! Ви уявляєте, що могло трапитися?! Але він не злякався! Він показав мені палець вниз, і я вставила йому до рота запасний! Він – просто герой!

Мені, звичайно, було приємно якийсь час усвідомлювати, що я – герой, але більше під воду я не спускаюся!

Чому?

Просто не хочу більше бути героєм! От і все...

44. ПЕРЕВАГИ ТА НЕДОЛIКИ

На кого сьогодні можна покластися?

Звичайно ж, на дружину!

На неї можна покластися не лише вдома, але й на роботі!

– Немає нічого кращого, ніж сімейний бізнес, – багато хто погодиться.

– Ні, ні, – скажуть інші.

Так що це означає?

Разом з дружиною НА РОБОТУ, разом з дружиною З РОБОТИ, та ще й разом з дружиною цілий день НА РОБОТІ?!

Це ж неможливо витримати!

Коли, друзі мої, прийматимете рішення, згадайте слова мого друга: «Звичайно ж, робота з дружиною має свої переваги та недоліки. Але, НА ЖАЛЬ, переваг більше!»

45. «МОСКВИЧ» КРАЩИЙ

ЗА «ЖИГУЛI»

Не знаю, хто пам'ятає, але за радянських часів купити автомобіль було неможливо, тобто майже неможливо. Про «Волгу» можна було навіть і не говорити, але помріяти про «Москвич» – було саме воно!

Коли ж у вашій родині, або серед знайомих, був хоча б один інвалід (важливий був не сам інвалід, а його посвідчення), ваші мрії могли стати реальністю!

Знайомі люди, невеликий (порівняно) хабар, і автівка – у вас в руках!

Офіційно «Москвич» коштував 4 725 карбованців, але якщо у вас не було інваліда, на чорному ринку (був такий в СРСР) за нього треба було заплатити 7 000 карбованців, а то й більше.

І раптом з'явились «Жигулі»!

Ціна «Жигулів» становила 5 500 карбованців. Не набагато дорожче, але, як тільки він з'явилися, його ніхто не хотів купувати! Чому? Тому що це був не радянський, а італійський автомобіль (або автомобіль, який СРСР купив у італійців)!

– Якщо взяти буханку хліба і кинути її на капот «Жигулів», відразу буде западина, а може бути навіть і дірка! Адже це вам не радянський, а італійський автомобіль!

Ні, що не кажіть, а «Москвич» таки кращий за «Жигулі»!

46. АЛЕРГIЯ НА ОНУКIВ

Пам'ятаю, як мій батько все дивувався, що сталося з його сусідом, який ну просто збожеволів на своїх онуках. Чи не захворів?

Потім, коли у мене народилася донька, «захворів» і мій батько.

Доки моя донька росла, одного разу я зловив себе на думці, що я весь час шукаю відповідь на це питання – чому ж онуків люблять більше, ніж дітей?

Я чув про те, що на онуків у батьків нібито більше часу, ніж на своїх дітей, і багато інших логічних пояснень, які все ж не давали мені повної відповіді.

Спостерігаючи за тим, як росте моя донька, я помітив, що кількість дитячих поцілунків, які я так любив, весь час зменшувалася.

Коли одного разу я попросив дозволу поцілувати свою доньку-підлітка в губи, вона підставила мені щоку.

– Ти б мені ще плече підставила! – образився я.

Але ось так, з часом, я звик, що поцілунок від доньки – це свято.

Потім, коли з'явилася онучка, я раптом зрозумів, що можу (поки зять не бачить) цілувати її скрізь!

Так от, чого я так довго чекав!

Так от, чого мені так довго не вистачало!

Мені не вистачало цієї теплоти, цієї ніжності, яку я вже один раз випробував, але потім повільно, поки донька виростала, призабув!

Це як алергія – симптоми, які з'являються тільки при другому контакті!

Так! «Алергія на онуків» – це ні що інше, як призабута любов до своїх дітей!

47. ГЕНЕРАЛ

Близько 40-45 років тому мій дядько Петро Наконечний приїхав із Красноярська в місто Сокаль Львівської області у гості до своєї рідні. Приїхав новенькою 21-ю «Волгою» білого кольору!

Повертатися до Красноярська він вирішив чомусь літаком, а машину залишити тут!

– Я залишаю машину тобі, – сказав він моєму батькові, хоча саме він і не був для нього ріднею. – Тобі, бо я тобі вірю! Ти справжній!

Настав час від'їзду. До Львова приїхали заздалегідь. Літак Львів – Москва – Красноярськ. Перед польотом батько і дядько зайшли «прощатися» до ресторану «Москва», що на початку вулиці Коперника.

Прощалися довго. Потім, коли батько вже виходив із ресторану, швейцар шепнув йому на вухо: «Там за кіоском «Союздруку» сховався даішник. Напевно, чекає вас»... Батько підійшов до машини, відкрив дверцята, втулив ключ у замок запалювання і завів машину. При цьому його ноги залишалися на тротуарі.

– Ви що, збираєтеся в такому вигляді їхати за кермом? – підбіг інспектор, навіть забувши представитися.

– Ні-і, генерал їхатиме!

І тут з ресторану виходить дядько. Потрібно сказати, якось важко виходить!

– Сідайте, товаришу генерале! – сказав батько, притримуючи двері.

– Доброго здоров'я, товаришу генерале! – віддавши честь, відрапортував інспектор!

–... – розвів руками батько, сідаючи поруч з «генералом».

Інспектор зупинив рух і побажав їм щасливої дороги!

«Волга» з номерами 00-62 КЯЗ з'їхала з тротуару і помчала в бік аеропорту.

– Нащо ти назвав мене генералом? – запитав дядько.

– А що, я повинен був сказати, що ти простий красноярський будівельник?! Ми б тоді на літак запізнилися!

48. КРИЗА

За два тижні після того, як ми відкрилися, в серпні 1998 року сталася криза! Якщо до цього долар коштував дві гривні, то раптом він став коштувати чотири!

За таких часів людям просто не до зубів! Кожна людина вирішує свої, більш нагальні, проблеми.

Що ж його робити?

Як подивлюся на порожні кабінети, так нараз стає нестерпно боляче! Що не зайду до ординаторської, то мої співробітники п'ють чай або каву...

– Ви не переймайтеся, Ярославе Володимировичу! Щойно прийде пацієнт, ми – тут як тут, чесне слово!

Я не знаходив собі місця...

І раптом я згадав, що десь бачив або читав, як один приятель, який гостював у друга в Парижі, щоранку приходячи до його ресторану, помічав, що співробітники до блиску натирають столи.

– Навіщо щоранку натирати столи?

– Справа в тому, що співробітники мають бути весь час зайняті!

І тут мене осяяло!

Я приніс зі складу цілу купу інструкцій до матеріалів і пристроїв, які ми використовували в клініці, зібрав усіх співробітників і сказав:

– Для початку, кожному – по п'ять інструкцій. Перекласти з англійської на українську, записати і зробити інструкцію, як документ, щоб з ним могли ознайомитися ті співробітники, які прийдуть до нас пізніше.

Нарешті!

Пацієнтів, як не було, так і немає, але співробітники всі працюють.

Коли закінчилися інструкції, ми почали писати протоколи – для асистентів, стоматологів, адміністраторів (забігаючи наперед, скажу, що сьогодні інструкція для адміністратора складається з, як мінімум, 30 сторінок друкованого тексту формату А4).

Стоматологи міста вже навіть почали глузувати з мене – мабуть, Заблоцький збожеволів...

Але ми продовжували в тім самім дусі: інструктажі, репетиції, рольові ігри...

І тут раптом Міністерство охорони здоров'я оголошує акредитацію медичних установ, і серед обов'язкових умов є наявність в клініці інструкцій, протоколів...

Ми стали першою в Україні приватною стоматологічною установою, яка пройшла державну акредитацію, отримавши Вищу категорію і статус «Стоматологічного Центру»!

А ви кажете, криза!

49. СПИННИЙ МОЗОК

Перша приватна клініка, яку я відвідав, перед тим як відкрити свою, була одна дуже «крута» клініка в Києві. Дійсно «крута»!

Але, перше, що мені запам'яталося в цій клініці, так це не сама клініка, а відеокамери.

Відеокамери, які на тебе дивляться!

Заходиш в тамбур будинку, бачиш табличку «клініка» і натискаєш на кнопку дзвінка.

Але, перед тим, як відкрити двері, на тебе дивляться! Одна камера, дві... може й більше...

Пам'ятаю, що це очікування, доки тобі відкриють двері, здавалося мені вічністю!

Пам'ятаю, що хотілося піти, так і не дочекавшись, поки тобі відкриють.

Так от, перше, що я записав собі в блокнот, це нагадування – ніяких камер!

Замість камер я зробив вхідні двері в клініку з великим склом, за яким видно реєстратуру та адміністратора клініки, який має відкрити їх відвідувачеві, попередньо натиснувши на кнопку електричного замка.

– Отже, розігруємо ролі, – сказав я адміністраторові. – Ви адміністратор клініки, а я пацієнт. Зрозуміло?

– Що ж тут незрозумілого?

– Я відкриваю парадні вхідні двері, ви чуєте, як вони відкрилися, і розумієте, що до нас прийшов відвідувач, і крізь скло він вас бачить.

– Так, все зрозуміло.

Отже, відкривши парадні двері, я заходжу в тамбур і бачу крізь скло адміністратора, який дивиться не на мене, а кудись удалину! При цьому чую, як клацає електрозамок, і я відкриваю двері до клініки...

– Ну як вам я, Ярославе Володимировичу? Я ж вас спинним мозком відчуваю!

– Погано! Дуже погано!

Сльози в очах!

– Я з вашим спинним мозком не знайомий! Я, взагалі, з вами не знайомий! Я – відвідувач! Я прийшов до вас вперше! Я не знаю, що у вас є електрозамок!

– ???

– Тому, коли ви почули, що відчинилися двері тамбура, ви маєте повернутися до дверей, підняти те місце, на якому сидите, натиснути на кнопку електрозамка, посміхнутися, і, дивлячись на відвідувача крізь скло, своїм поглядом запросити його в клініку!

Запрошуйте відвідувача не спинним мозком, а очима і посмішкою!

50. ЛИШЕ ОДИН НЕДОЛIК

Коли, в 1998, я відкрив свою першу клініку у Львові, то цілком нормально реагував на компліменти земляків, але ніяк не міг звикнути до того, що більшість іноземців, які приїжджали до Львова (там дуже часто проводилися численні медичні конференції), захоплюючись клінікою, говорили про те, що у них таких клінік немає!

– Припини хвалитися! – казала дружина. – Це ж нескромно! Бачиш, ти так напрошуєшся на компліменти, що вони навіть говорять тобі неправду!

Я не надавав цьому значення, адже мені здавалося, що це звичайні слова ввічливості. Ну, наприклад, ви ж ніколи в гостях, куди вас запросили, не скажете, що господар не має смаку, або що ванна, яку вам тільки-но показали, вас не вразила, а, скоріше навпаки, засмутила. Ви, швидше за все, скажете господарям компліменти, на які вони і чекають.

І ось, 2003 року, я вперше поїхав до США. Звичайно ж, крім самої країни, я дуже хотів побачити американські стоматологічні клініки.

Відвідавши близько 30 таких медичних офісів у Бостоні, Нью-Йорку, Вашингтоні, Лас-Вегасі і Сан-Франциско, я не побачив жодної клініки, схожої на ту, яку я п'ять років тому створив у Львові.

Звісно, було дуже приємно, що мені вдалося зробити клініку за такими високими стандартами. Звичайно ж, я не жив ілюзіями, що таких клінік у світі більше немає, але я вже цілком усвідомлював, що якщо і є, то не так багато, як я думав раніше.

Усі мої ілюзії щодо американської приватної стоматології випарувалися!

– Як добре, що я приїхав до Америки після, а не до того, як зробив свою клініку! – подумав я.

Розмовляючи телефоном з дружиною напередодні свого від'їзду з США, я сказав, що у мене для неї є дві новини:

– Перша – я повертаюся, а друга – я повертаюся не з двома, а тільки з одним недоліком!

Чомусь згадалася історія (здається, це історія за Хазановим), яку моя дружина дуже любила – у чоловіка (треба розуміти, що у мене) є два недоліки: один – це краса, а другий – це скромність.

– З яким, цікаво? – запитала дружина.

– У мене залишилася тільки краса! – сказав я. – Свою скромність я залишаю в Америці!

51. ДВА ВIДРА КАВИ

Не знаю, хто може заперечити, але я вважаю, що візитна картка будь-якої установи – це туалет!

Стоматологічна клініка – не виняток. Кілька років після відкриття клініки у Львові мене турбувало питання, що, незважаючи на наявність в клініці – для співробітників, для пацієнтів і навіть окремого туалету для шефа, вбиральні для пацієнтів не відповідали моєму баченню, хоча я постійно шукав шляхи їхньої реконструкції.

На пошук рішення пішло кілька років. За цей час я зібрав колекцію фотографій з більш ніж 200 туалетів мало не з усіх куточків світу, в яких я побував під час медичних конференцій.

Ще близько двох років пішло на їхнє будівництво, адже туалети площею 40 кв. м були зроблені в суміжному з клінікою підвальному приміщенні на місці старої підстанції. Для прийняття остаточного рішення щодо дизайну, я вирішив ще раз перевірити сучасні рішення в туалетних кімнатах найпопулярніших ресторанів Львова та Києва. Кілька разів поспіль, ще до відкриття моєї клініки в Києві, я спеціально приїжджав до Києва і відвідував по кілька ресторанів на день. Спочатку я дивився ресторани, до яких ходять мої київські друзі, потім – ресторани, про які вони просто знають, а потім я брав таксі та по карті міста відвідував усі без винятку ресторани!

Так як просто прийти в ресторан і попроситися до туалету виглядало якось некрасиво, то я спочатку замовляв чашечку кави, і лише потім питав, де у них туалет. Простий підрахунок показав, що під час цієї епопеї я випив не менше, аніж два відра кави!

Але все це було не марно, тому що сьогодні, напевно, ці туалети якщо не найкращі, то одні з найкращих вбиралень, принаймні серед стоматологічних клінік світу!

Можете перевірити!

52. ХРЕСТИК

Чи варто регулярно приходити до лікаря на профілактичні огляди, щоб, не дай Боже, нічого не сталося, або в невідповідний момент нічого не заболіло?

– Чому цей зуб повинен у мене боліти? Все життя не турбував, а тепер раптом повинен боліти?! Не кажіть дурниць, докторе!

– Розумієте, у мене 30 років досвіду, я дивлюся на ваш рентгенівський знімок, і бачу...

– Докторе! Мене те, про що ви говорите, і те, що ви там на знімку бачите, не турбує! Зробіть мені ось тут пломбу!

– Але ж вам потрібно спочатку полікувати цей зуб, а лише потім ставити на нього пломбу! Там же запалення на верхівці кореня! Він може у вас у будь-який час заболіти! Це може статися на морі, на лижах, у літаку або потягу! Це може статися там, де ви цього не очікуєте!

– Докторе! Я так розумію, що це вам потрібно полікувати мій зуб! У мене він не болить! Все життя не болів і, дасть Бог, і не не болітиме!

До болю знайома історія. Чи не так? Але ця історія знайома не лише лікарям!

Якось, група дослідників вирішила прояснити для себе питання: чому на підводах, які часто, особливо, вночі, виїжджають на українські автостради, чим порушують правила безпеки, не ставлять світловідбивних катафотів?

– Розумієте, ви можете загинути тільки через те, що водії автомобілів, які їдуть на великій швидкості, вчасно вас не помічають у темряві! – звернулися науковці до одного з опитуваних.

– Так у мене ж хрестик на грудях!

– А до чого тут хрестик?

– Ну як? Мене ж Бог береже!

Дійсно, навіщо йому катафоти? Його ж Бог береже!

Ось, як Бог вирішить, так воно і буде!

53. ТОСТ ЗА ЗЯТЯ

Їду на святкування Дня Народження доньки мого друга і моєї похресниці. По дорозі заїжджаю до своєї знайомої – власниці ресторану, з якою ми домовилися про зустріч щодо весілля моєї доньки, яке ми хотіли святкувати в її ресторані.

– Як тобі твій зять? – запитує мене моя знайома.

– А мене хтось питав? – відповідаю я. – Напевно, я просто ще не готовий до зятя! Але, що поробиш!

– Мене теж ніхто не питав, – скаржиться моя знайома і розповідає мені сумну історію про двох своїх зятів.

З таким настроєм я приїжджаю до іншого ресторану.

Мій друг промовляє тост:

– Люба донечко!... Ти не хвилюйся! Ми тобі все купимо! – нібито жартома, але й начебто всерйоз, продовжує мій друг. – Ми тобі купимо будинок! Ми тобі купимо машину!... І зятя ми тобі купимо!

Всі підняли келихи, випили. Класний тост, напевно!

Наступний тост мій, як хресного.

На відміну від мого друга, я розумію, що ніякого зятя ми не купимо, і що від нас, батьків, це не залежить, і якось з клубком у горлі, звертаю на це увагу присутніх.

Раптом встає ще один мій близький друг і, перебиваючи мене, каже:

– Не згоден! Все залежить від виховання дітей. Ось я, наприклад, завжди беру дітей з собою. Хай дивляться, як живуть їхні батьки, які вчинки роблять, у що вірять, які у них цінності.

Виявляється, що у мене з вихованням дітей нічого не вийшло, – подумав я, але вголос про це не сказав.

– Ви вже вибачте, друзі, але я думаю, що хорошого зятя можна отримати двома шляхами: або щотижнево ставити за нього в церкві свічку, або при першій ліпшій можливості піднімати за майбутнього зятя тост. Раптом пощастить! – пожартував я.

Минув час. Діти мого друга, який завжди їх возив з собою, подорослішали і одружилися. Але їхній вибір не зовсім відповідав поглядам мого друга, і про виховання дітей ми більше з ним не говорили.

Отже, щойно у вас, друзі, народиться донька (або онука), перший же тост піднімайте ЗА ЗЯТЯ! Раптом спрацює!

54. НУ ДУЖЕ КРЕАТИВНА РЕКЛАМА!

– Вуйко Славко, – звернувся до мене мій племінник. – Я придумав для вас рекламу!

– Цікаво, яку ж?

– Уявіть собі ось такий сюжет: у двері вашої клініки, що на Коперника, заходить молода жінка. Згодом вона виходить... піднімає голову і дивиться у камеру... Потім вона посміхається, і... о Боже! У неї ж немає жодного зуба!

– І що далі?!

– А далі виходите ви, щось тримаючи в своїх руках (нікому не показуючи), і голосно, з наголосом, говорите, дивлячись прямо в камеру: «Клініка Заблоцького – ваші зуби в наших руках!»

55. ТВОЯ РЕКЛАМА НЕ ПРАЦЮЄ!

Я впевнений у тому, що найкраща реклама – це «сарафанне радіо».

Але в 2009 році, відкриваючи клініку в Києві, я чомусь згадав, як хтось розумний сказав, що, хоча ми не віримо рекламі, але все ж перебуваємо під її впливом.

Надворі криза, а чекати, допоки «сарафанне радіо» запрацює, тим більше в такому великому місті, як Київ, здавалося занадто довго, і я вирішив спробувати рекламу! Благо, у зв'язку з кризою, ціни на рекламу впали до рекордно низьких позначок.

Свою увагу я зупинив на біЛбордах. Раніше мені здавалося, що правильно – біҐбордах, але розумні люди, дякувати їм, мене вчасно виправили.

Мабуть, я б не наважився на таку рекламу, не маючи ідеї сюжету. Але одна моя талановита знайома, якій я робив зубну імплантацію, запропонувала, як мені здавалося, геніальну ідею.

Вона, особисто переживши страждання, пов'язані з відсутністю зубів, сказала, що слова головного героя з оповідання М. А. Шолохова «Нахалёнок», вимовлені онуком беззубому дідусеві, – «Я за тебе жувати не буду» – можуть спрацювати!

Ці слова, на її думку, акцентують увагу на те, що саме зубна імплантація допомагає беззубим людям повернути можливість жування!

Пізніше, побачивши фільм «Перший після Бога», я, як мені здавалося, теж придумав геніальну ідею – «Перші після своїх», маючи на увазі, що штучні зуби на імплантатах – майже такі ж самі, як справжні. До цих слів я навіть придумав візуальну ідею – лампочку, як символ того, що світло від лампочки перше після сонячного!

Завдяки цій рекламі, ми досить швидко сповістили київських стоматологів, а також тих пацієнтів, які знали або лікувалися в нашій клініці у Львові, що ми відкрилися в Києві, але в цілому, я вважаю, ця реклама не спрацювала, або спрацювала не так, як очікувалося!

Єдиним теплим спогадом, що залишився від цієї реклами, були слова мого колеги стоматолога, який зателефонував мені одного разу і сказав:

– Знаєш, ми тут з друзями їдемо з Буковеля (гірськолижний курорт в 250 км від Львова), і всю дорогу обговорюємо твою рекламу (крім Києва, ми розмістили там всього два білборди). За чотири години розмов ми дійшли спільної думки: твоя реклама не працює!

56. ЗУБИ НА ВЕЛИКДЕНЬ

За часів СРСР люди, принаймні в Західній Україні, вставляли зуби або ж напередодні Великодня, або напередодні Різдва.

Саме тому для стоматологів та зубних техніків найважливіше було встигнути закінчити роботу вчасно!

Році у 1977-му я, як зубний технік, потрапляю на практику на Академічну (тепер це проспект Т. Г. Шевченка), що у місті Львові.

Поліклініка на Академічній – це не просто стоматологічна поліклініка! Це така собі фабрика з виробництва зубів! Наскільки я пам'ятаю, там, окрім декількох десятків стоматологів, працювало більше 70 зубних техніків!

Якось, саме перед Великоднем, у кожного техніка на його робочому столі «у виробництві» знаходяться десятки робіт – коронки, мости, знімні – бюгельні та пластмасові, часткові та повні протези. Робота просто кипить! Зубні техніки бігають між гіпсовочною, ливарною, полімеризаційною і полірувальною кімнатами.

Раптом із кімнати в кімнату, як естафету, передають, або, скоріше, вигукують слова:

– Атас! Йде доктор Бучко!

Як по команді, зубні техніки зі швидкістю світла ховають зі своїх робочих столів практично все, що там тільки що лежало і стояло!

– Що це значить? – у шаленому здивуванні питаю я свого наставника.

– Як би тобі сказати... Доктор Бучко у нас – «найталановитіший» стоматолог! Він може верхні зуби поставити на нижні, а нижні на верхні!

– Це як?

– Ну, це вас там в медичному училищі вчать, що кожна коронка має бути зроблена індивідуально для кожної людини, що для цього потрібно знімати зліпки або препарувати зуби.

– А що, хіба ні? – запитую я.

– Для доктора Бучко не має значення, чий це протез, або кому зроблені ці коронки! Йому підходить все! Якщо ми хоча б щось залишимо на столі, він «випадково» покладе це собі в кишеню!

– Так, я зрозумів...

– Що ти зрозумів? – запитав наставник.

– Я зрозумів, що він просто талант, і що комусь із його пацієнтів на Великдень «дуже пощастить», і йому вставлять чужі зуби!

57. ПАПА РИМСЬКИЙ

За святковим обідом дивився пряму трансляцію недільної Меси з Собору Святого Петра, і згадав 2000-й, ювілейний рік...

Саме цього року мій друг вирішив повінчатися. І не будь-де, а в Римі!

Як багато залишилося спогадів від цієї події, від Риму, від відвідування багатьох римських Базилік, від самого Собору Святого Петра. Ну як, наприклад, не захоплюватися спорудою, яку будували більше ста років! Тисячі будівельників, кілька поколінь архітекторів, сотні виконробів. Спорудою, у якій відчувається не тільки велич, а й увага до дрібниць. Просто ні до чого причепитися! Навіть сьогодні вражає майстерність тогочасних будівельників, на відміну від наших, сучасних, які завжди мають пояснення, чому кути в будинку, який вони тільки-но збудували, не збігаються.

Як можна було так все розрахувати, що гусяче перо, що його тримає в руках апостол Павло, знизу здається маленьким, а, пройшовши вгору більш 500 сходинок до купола, помічаєш, що його розміри – більше двох метрів!

Не знаю, хто і коли придумав, що одні з дверей до Храму, названі Святими, відкриваються тільки один раз у 25 років! У 2000-му ці двері до Собору Святого Петра відкривав Папа Іоанн Павло II. Я ці двері бачив і торкався до них! Кажуть, що наступні 25 років їх не можна буде не те що торкатися, але й навіть подивитися на них – їх буде замуровано! А через 25 років їх відкриє вже другий Папа...

Але найбільше вразило те, що в цьому храмі покояться мощі волинського священика – Святого Йосафата, біля яких і відбувався обряд вінчання мого друга. Поруч – мозаїчне зображення св. княгині Ольги і св. князя Володимира.

Вінчання, яке провів наш спільний з «молодим» друг отець Теодозій, пройшло дуже красиво і урочисто. Після цього ми вирушили на обід в ресторан. І раптом телефонний дзвінок отцю Теодозію «змусив» нас повернутися!

– Нас чекає Папа Римський!

Факт п'ятихвилинної розмови, трохи українською, трохи польською, про життя, про сім'ю, про його майбутній візит в Україну (у 2001), залишиться в пам'яті на все життя. Вже не пам'ятаю деталей розмови, але, як сьогодні, пам'ятаю світлі блакитні очі і теплу руку Папи, що випромінювали якусь невидиму енергію, яка, як мені здається, залишається всередині всіх, хто хоча б одного разу мав честь доторкнутися до, тепер уже Святого, Папи Іоанна Павла II.

58. ТАМ ЖЕ ЛЮДИ СТОЯТЬ!

Такі свята, як Великдень чи Різдво, – це завжди можливість зустрітися з родичами. Це чи не єдина можливість зібратися всім разом, особливо, коли у вас численна рідня.

Зазвичай на такі свята вся родина збирається в батьківському домі – у мами чи у бабусі.

Скільки себе пам'ятаю, ми з батьками спочатку заїжджали в село Переспа до маминої мами, яка жила в 18 км від міста Сокаля, в якому жили мої батьки. Потім ми заїжджали в село Тартаків до татової мами, яка жила ближче, за 9 км від міста Сокаля, де і пройшло моє дитинство.

У татової мами ми засиджувалися довше, ніж у маминої, бо у них рідня була чисельніша, і поки з кожним не поговориш, просто так не поїдеш.

Одного разу, дуже пізно повертаючись з такого свята, ми підібрали якихось батькових знайомих з його села, які, очевидно, спізнилися на останній автобус. Я взяв до себе на коліна молодшого брата, і ми, трошки потіснившись, поїхали, адже їхати недалеко, всього лише дев'ять кілометрів!

Тут, проїжджаючи наступне село на шляху до дому, мій батько пригальмовує на автобусній зупинці. Мама, яка сиділа поруч з батьком на передньому сидінні, запитує:

– Ти навіщо зупиняєшся?

– Там же люди стоять, їм же якось доїхати додому потрібно!

– Але ж у нас вже місця немає! Бачиш, діти і так один у одного на колінах сидять.

– Ну що, пацани? – звернувся до нас батько. – Допоможемо людям?

– Звичайно, тату, але як?

– Як-як? Залізайте в багажник!

Наскільки я пам'ятаю, ця історія час від часу повторювалася, але ані мама, ані ми з братом вже у батька нічого не питали, адже там люди стоять! Їм же потрібно якось додому доїхати!

59. IМПЛАНТАЦIЮ ЗАМОВЛЯЛИ?

Якось зустрічаю в холі львівської клініки мою дуже симпатичну пацієнтку, яка разом зі своїм батьком давно займається медичним, але не стоматологічним, бізнесом. Згадавши про те, що вона нещодавно вийшла заміж за одного дуже відомого московського підприємця, запитую:

– Як ваші справи? Як чоловік?

– Дякую, добре! От тільки ніяк не можу привести його до вас у клініку, хоча б на екскурсію, – говорить вона. – Він навіть мені, яка має відношення до медицини, не вірить, що у Львові може бути така приголомшлива клініка!

– Чому ж не вірить?

– Він дотримується думки, що «нормальною» клініки у Львові бути просто не може! Більше того, він стверджує, що такої клініки не може бути ані в Києві, ані в Москві!

– А де він вважає за краще лікуватися?

– Виключно в Швейцарії!

Рік по тому Михайло таки показався в нашій клініці. Тільки-но ми познайомилися, він сказав:

– Ваша Наталія Михайлівна – просто чудо! Вона за кілька хвилин визначила причину мого болю! Виявилося, що це не пов'язано з моїми імплантатами, а з зубом, який знаходиться поруч з місцем імплантації!

Потім Михайло розповів мені свою дуже цікаву історію:

– Встановивши імплантати в одній зі швейцарських клінік, я був дуже задоволений. Але, повернувшись назад до Москви, я відчув, що в тому місці, де робили операцію, щось не в порядку, припухлість наростає і з'являється незначний біль.

– І що?

– Телефоную до Швейцарії. Мені кажуть, що таке цілком може бути, і турбуватися не слід, але необхідно приїхати!

– Поїхали?

– А як же! Купив квиток в бізнес-клас, замовив готель і полетів! Допомогли швидко – зробили розріз, призначили ліки, і через кілька днів я вже був у Москві. І, до речі, грошей не взяли!

– Ну і що ж тут цікавого?

– Через деякий час все повторилося!

– І що?

– Знову сказали, що немає проблем, але потрібно приїхати! Знову купив квиток на літак, замовив готель... знову зробили розріз... знову грошей не взяли!

– Отже?

– Коли це знову повторилося, я зателефонував дружині. Ось і все! Я – у вас!

– Я дуже радий, що нам вдалося вирішити вашу проблему! – зазначив я, завершуючи нашу розмову.

Все б нічого, але, коли я переглянув рентгенівський знімок, то побачив, що там, де Михайлу встановили імплантати, раніше був міст! Тобто, два сусідніх зуба (один з яких саме і заболів), вже були препаровані (обшліфовані) заради виготовлення моста, який цілком порався із завданням на місці двох відсутніх зубів! Як на мене, в імплантації ніякої необхідності не було!

Питання навіть не в тому, що, якщо є така можливість, краще шукати клініку ближче, щоб потім зайвий раз не літати до чужої країни або іншого міста. Питання в тому, що, мабуть, пацієнт з Росії просто хотів, щоб йому встановили імплантати, а швейцарський доктор не заперечував!

Замовляли імплантацію? Отримайте!

60. ПРАВИЛО 3/11

Якось ми з друзями завітали до ресторану. Зробивши замовлення, ми терпляче чекали, коли нам принесуть вибрані страви. Перша підозра, що буде щось не так, з'явилася вже тоді, коли ми робили замовлення.

– Ви нічого не занотовуєте? У вас така хороша пам'ять? – ніби жартуючи, запитали ми у офіціанта.

– Якщо офіціант на своєму місці, він не повинен нічого занотовувати! У нього має бути гарна пам'ять!

Дуже скоро ми засумнівалися в хорошій пам'яті офіціанта, коли він переплутав, кому і який поставити салат, хоча нас було всього четверо. Причому четверо – у всьому ресторані!

Потім, коли офіціант приніс головні страви, їх виявилося всього три. Ми вирішили почекати, поки принесуть і четверту страву. Але чомусь її не несли!

– Ну, Ірино! Ти, мабуть, щось таке замовила?! Це, мабуть, якась заморська риба, раз її так довго готують? А, може, її ще не зловили?

Жарти жартами, але коли ми побачили, що повз нас на вихід дружно прокрокували працівники кухні, ми знову покликали офіціанта!

– Та що ви від мене хочете?! У мене болить голова! У мене температура, а я тут з вами заграю! Я приніс все, що ви замовили! У мене хороша пам'ять!

Всім, кого ми тільки не зустріли на шляху з цього ресторану, ми розповідали цю історію і радили туди ні в якому разі не ходити! Навіть наступного дня ми розповідали цю історію всім, хоча нас про це ніхто і не питав!

Як тут не згадати ПРАВИЛО 3/11, яке свідчить, що задоволений клієнт (пацієнт) розповість про це всього лише трьом своїм знайомим, а незадоволений – одинадцятьом!

При цьому абсолютно не має значення, що це було – страва від шеф-кухаря, або пломба від стоматолога!

61. ЗАБОРОНЕНИЙ ПРИЙОМ!

Довгий час я розмірковував про те, аби моя донька вчилася за кордоном. Але якось все не йшлося. Випадково розбалакавшись зі своїм пацієнтом і другом, я дізнався, що його донька щойно вступила на юридичний факультет Віденського університету. Слово по слову, і я зрозумів, що завдяки якимось підписаним з Австрією міждержавним домовленостям, існує реальна можливість продовжити навчання моєї доньки у Відні.

Але, незважаючи на те, що вона до того часу вже закінчила третій курс Львівського медичного університету, її могли прийняти тільки на перший курс. Три курси, які вона пройшла у Львові, якраз служили своєрідним правом на вступ до Відня, що те ж саме, ніби закінчене у нас медичне училище. З висоти мого розуміння, це було саме воно, і я поквапився порадувати свою доньку!

У відповідь я отримав... сльози і категоричну відмову їхати вчитися до Австрії!

Ніякі мої аргументи не діяли. І причиною були не три роки навчання, про які можна було шкодувати.

Виявилося, що моя донька була закохана, і мою пропозицію вона сприйняла, як спосіб «сховати» її подалі від обранця!

– Чесне слово, я про це навіть не думав! – намагався пояснити я. – Я думав виключно про тебе і твоє майбутнє!

– Не поїду!

– Але ж це європейський диплом, німецька мова...

– Ні! Я не поїду!

Аргументи не працюють! У відповідь – одні лише сльози!

Більше того, на її бік стали моя мама, дружина і майбутній доньчин наречений!

Що ж його робити?!

І тут я наважуюсь на останній шанс:

– Донечко, скажи мені будь ласка, ти мене любиш? – звертаюся я до заплаканої доньки після чергових невдалих перемовин.

– Навіщо ти питаєш? Звичайно люблю!

– А якщо я попрошу тебе щось зробити заради мене, ти це зробиш?

– Заради тебе?

– Так, заради мене!

– Заради тебе?! Звичайно зроблю!

– Тоді їдь, будь ласка, до Австрії, хоча б на один рік, заради мене!

– Заради тебе... до Австрії... на один рік?

– Так, хоча б на один рік!

– Добре! Заради тебе – поїду! – витираючи сльози, вимовила вона.

62. СПЕЦIАЛЬНIСТЬ ВИМУШЕНОГО ПОПИТУ

Спеціальності бувають різні: на одні з них є попит, а на інші його, попиту, просто бути не може!

Але, напевно, мало в світі спеціальностей, на які попит нібито й є, але він якийсь не справжній, тобто вимушений.

Щодо мене, найяскравіший тому приклад – це стоматологія!

Так, пацієнти розуміють, що вони хочуть добре виглядати, хочуть мати можливість насолоджуватися смачною їжею, а цілуючись – не думати про запах з рота, не думати, що зубний протез під час сексу раптом перекинеться і ти забудеш все, що ти хотів перед цим!

Вони розуміють, що для того, щоб все було саме так, вони мають відвідувати стоматолога! Але відвідувати не тому, що хочуть! А тому, що – змушені!

Так що ж це означає, спеціальність вимушеного попиту?

Це означає, що всі, хто приходять до стоматолога, терпіти не можуть цю саму стоматологію!

Це означає, що, як не дивно, в стоматологічній клініці нічого або майже нічого не має нагадувати про стоматологію! Ані вивіска, ані, не дай Боже, рекламний слоган «Стоматологія без болю», ані сертифікати на стінах, що оповіщають про те, які в клініці гарні стоматологи!

Це означає, що паркінг повинен бути таким, щоб на ньому було зручно поставити автівку, а не під приводом відсутності місця для паркування взяти, і просто поїхати, хоча ти записаний на візит!

Це означає, що кімната очікування, коридори, самі кабінети мають бути без будь-яких нагадувань про стоматологію картин або рекомендацій, як доглядати за порожниною рота!

Це означає, що туалети в клініці повинні бути саме тим місцем, де можна усамітнитися, сісти, наприклад, на диван або, якщо його немає, то на унітаз, вдихнути повітря і швидко-швидко піти на прийом до стоматолога, щоб, не дай Боже, не передумати по дорозі!

Це означає, що потрібно сховати з очей пацієнта все, що своїм виглядом нагадує стоматологію!

Це означає, що потрібно сховати все, що своїм запахом нагадує стоматологію!

Можете зі мною не погоджуватися, але, що б я не робив у своїй клініці, я завжди намагаюся пам'ятати, що стоматологія  це спеціальність вимушеного попиту!

63. ВОНА НЕ ЗРАДIЄ

Ура! Моя донька, заради мене, поїхала вчитися до Відня!

Чужа країна... Чужий навчальний заклад, в якому немає навіть деканату, і де геть усі, студенти та викладачі, переписуються тільки через Інтернет. Неймовірно важко!

Добре, що поруч була подруга Христина, донька мого друга, яка на перших порах, поки ми шукали квартиру, прихистила мою Оленку.

– Зовсім не розумію, про що вони говорять! – поскаржилася вона подрузі. – Начебто у Львові я непогано вчила німецьку, а тут вона якась не така!

– Не переймайся! За півроку і ти все почнеш розуміти, а твій язик сам собою почне балакати німецькою. Я, коли сюди приїхала, просто ридала і просила тата, щоб забрав мене додому. Це при тому, що вдома, разом з бабусею-вчителькою, я вчила німецьку, скільки себе пам'ятаю!

Приблизно за півроку настрій у доньки дійсно покращився. Приїхавши додому, вона по-діловому заявила:

– Тато! Я зрозуміла, що один рік в Австрії мало!

– Невже?

– Але два роки буде саме те, що потрібно! – цілком аргументовано вона пояснила мені специфіку медичної освіти у Відні. – Навіть самі австрійці вважають, що навчання у Відні – це перебір! Для того, щоб закінчити п'ятирічну програму, потрібно близько десяти років! Це важливо, якщо ти плануєш залишатися в Австрії! Але я ж цього не планую, чи не так, тато?

– Ну що ж? І на тому спасибі!

Тільки-но вона поїхала, я почав розмірковувати, що ж робити з її навчанням далі. Через якийсь час я з другом, чий син навчався в Польщі, поїхав до Варшави в міністерство освіти – друг «знав», де двері, куди потрібно подавати документи! Просто його син вчився з першого курсу, а «у нас» за плечима було три курси у Львові, не враховуючи Відня. Але треба ж спробувати!

Згодом ми приїхали назад, зібравши всі документи для звірки кількості предметів і годин після Львівського університету. Потім ми приїхали до Варшави ще одного разу. І тут нам сказали, що звірка документів дозволяє продовжити навчання на 4-му курсі в польському навчальному закладі, але щодо Кракова, потрібно писати окреме прохання.

– Зателефонуй доньці! Нехай зрадіє!

– Я не буду їй телефонувати!

– Чому? Адже у нас такі хороші новини! Відразу на четвертий курс! Це навіть краще, ніж ми могли очікувати!

– Вона... не зрадіє! Вона буде ридати! Їй залишився ще тиждень навчання у Відні, але через місяць у неї весілля... у Львові!

64. НЕ ПОСПIШАЙТЕ З ВИСНОВКАМИ

До п'ятого класу я був відмінником! А потім я, напевно, закохався... Принаймні, сьогодні, я не можу знайти іншу причину, яка пояснить мені те, чому восьмий клас я закінчив з вісьмома «трійками»?!

І ось з таким «багажем» я вирішив вступати до медичного училища... і не пройшов!

Знову пішов до рідної школи. Мабуть, щось зі мною знову трапилося, і дев'ятий клас я закінчив уже без «трійок» – тільки «четвірки» і «п'ятірки»!

Знову вирішив вступати. Туди ж!

– Навіщо ти втрачаєш цілий рік?! – запитав батько. – Закінчи десятий клас і поступай відразу на стоматологію.

– Ні, тату. Я не хочу бути стоматологом! Я не хочу «працювати» в чужій ротової порожнині! Я хочу бути зубним техніком!

Вступивши до медичного училища, я одразу став відмінником, адже я повторно почав вивчати те, що вже вчив у дев'ятому класі.

– Звідки ви берете такі приклади? – запитала викладачка фізики.

– Я вечорами відвідую бібліотеку, – пожартував я.

Але вчителька сприйняла це всерйоз. Звідки їй було знати, що в школі у мене був такий талановитий і допитливий вчитель фізики, і що закони Бойля-Маріотта або Гей-Люссака я міг згадати навіть уві сні!

Але «халява» швидко закінчилася, адже група, в якій було тридцять студентів (жодної дівчини), розділилася на два варіанти!

– Якщо ти такий відмінник, то готуй для нас домашнє завдання! За тобою один варіант!

Ось так мені «довелося» вчитися!

Потім – червоний диплом і право вступати до медінституту з одним іспитом!

Але на іспиті я отримав... «двійку»!

Отже, потрібно йти працювати зубним техніком!

Чарівна Дарія Михайлівна, моя викладачка з училища, рекомендує мене своєму чоловікові – завідувачеві кафедри ортопедичної стоматології медичного інституту!

Головний лікар поліклініки М. А. Бордовський не заперечує професору Варесові, але каже, що візьме мене тільки за однієї умови:

– Беріть його до себе, професоре!

Ось так я став особистим зубним техніком професора Вареса! Незважаючи на те, що стосунки з професором у нас якось не складалися, я познайомився з усією кафедрою! Потім я все ж вступив до інституту, і вже як студент записався до гуртка при кафедрі, де моїм наставником став доцент Макєєв.

Коли я закінчив інститут, доцент Макєєв став завідувачем кафедри і запропонував мені подавати документи на конкурс асистента кафедри.

Згодом я став доцентом кафедри, а потім – професором! До речі, на цій кафедрі я став першим, хто захистив докторську дисертацію!

Хтозна, яким було б моє майбутнє, якби я з першого разу вступив до медичного училища?!

65. ЦЕ ВАМ ЛЕКЦIЯ, А НЕ РЕСТОРАН, ДАМОЧКО!

Відразу після свого весілля донька повернулася на четвертий курс у Львівський університет. Обіцянку щодо Австрії вона виконала! Притому замість року, як мені обіцяла, вона вчилася там два! Вивчила німецьку мову, зрозуміла, як орієнтуватися в чужій країні, навчилася самостійно господарювати: як зараз, пам'ятаю її звіти – скільки за квартиру, скільки за Інтернет, скільки на їжу, все до цента!

Я мав бути задоволений!

Десь на початку вересня, відвідавши першу, після весілля, лекцію в рідному університеті, донька прийшла дуже засмучена:

– Тату, я під час лекції пила воду!

– Ну і що?

– Агов, ви там! – почав кричати на весь зал лектор.

– Це ви мені? – я почала роздивлятися по боках...

– А кому ж ще! Як ви смієте лекцію перетворювати на ресторан!

– Я просто хочу пити...

– Пити треба вдома, або в ресторані! Це моя лекція, дамочко!

– Розумієш, тату, в Австрії ми навіть їсти могли під час лекції, але місця в лекційному залі займали з сьомої ранку! А тут і так, незважаючи на переклички, на лекції майже ніхто не ходить. А тим, хто ходить, роблять зауваження!

– ???

– То що ти там, тату, говорив про Краків?

– Та нічого! Я просто подав туди твої документи. Але відповіді ще немає. Це ж Ягелонський університет, туди дуже важко потрапити. І не факт, що відповідь буде позитивною...

– Тату, якщо документи подавав ти, відповідь буде позитивною! – сказала донька і сльози на її обличчі з'явилися, начебто, нізвідки!

– А чому ви не запитали мене, чи хочу я, щоб вона їхала до Кракова? – втрутився до розмови мій зять.

– Розумієш, я займався питанням майбутнього моєї доньки! А ти за тих часів ще не був моїм зятем!

– А ким же я, цікаво, був?

– Тільки кандидатом! Кандидатом у зяті! А якби вона передумала?!

Десь за тиждень із Кракова надійшло підтвердження, і з першого жовтня моя донька вже вчилася в Польщі.

За три роки, які моя донька провела в Кракові, це місто полюбила не тільки вона, але й мій зять! Там народилися мої онуки – Діана і Дарій! Саме там, у Кракові, вони залишили свої найкращі спогади!

Тепер вже важко уявити, що було б, якби у моєї доньки не було Відня та Кракова!

– Дякую вам за «ресторан», професоре!

Навіть не питаю у доньки його імені! Адже ми, напевно, з ним знайомі!

66. ВIДЛIТАВСЯ

Колись, після фільму «Непідсудний» з Георгієм Жженовим і Леонідом Куравльовим, мені дуже хотілося стати льотчиком. Причому льотчиком не військового, а цивільного літака.

Час від часу, при хоча б якомусь натяку на авіацію, я згадував це своє підліткове бажання.

І от, десь через рік після відкриття клініки у Львові, до нас прийшов дуже важливий пацієнт. Не просто пацієнт, а генерал. Не просто генерал, а генерал авіації! Та ще й фотографії показував, як він на американських «Стелс» літав. Ну, може бути, не літав, а просто сидів, але, погодьтеся, на фотографії це теж виглядало заманливо!

Ну як тут не згадати про свою мрію:

– Розумієте, з тих пір я весь час мрію політати – потриматися за штурвал літака, подивитися в боки з кабіни пілотів, а може ще й стрибнути з парашутом, адже мій батько, здається, раз двадцять п'ять стрибав, – поділився я своїми роздумами з генералом.

За тиждень, у суботу, до клініки приходить генерал з почтом:

– Знайомтесь, докторе! Це – керівник аероклубу, а це самий-самий досвідчений наш льотчик, а це дуже класний інструктор!

– Дуже приємно! – відповідаю я, починаючи підозрювати, що вони приїхали не просто так, щоб познайомитися.

– Збирайтеся, докторе! Літак чекає! Політаєте, за штурвал потримаєтеся, стрибнете з парашутом!

– Уже біжу! – зрадів я, на мить відчувши, що – ось вона, моя мрія! Вже зовсім поруч!

– Куди це ти? – запитала мене дружина, яка мовчки спостерігала за нашим діалогом.

– Ну як... політати... стрибнути з парашутом! Ну, ти ж пам'ятаєш мою мрію?!

– Мрію-то я пам'ятаю! Але ще дещо пам'ятаю!

– ???

– Ти кредити в банку брав?

– Брав, а що?

– Та ні, нічого! Ось коли віддаси кредити, так відразу і полетиш!

67. САЛАТКА

ДЛЯ ПАНА ЗАБЛОЦЬКОГО

Обираючи приміщення для клініки, я не шукав ніяких оголошень, що і де продається. Я просто сідав у машину, їхав Львовом і дивився. Раптом щось сподобається...

Як правило, мова йшла про квартири на першому поверсі, які раніше, до радянської влади, швидше за все, були магазинами або офісами (звичайно ж, тоді вони називалися по-іншому).

Якщо мені щось подобалося, я приходив до господарів, знайомився і пропонував їм продати свою квартиру.

Те, що у мене для цього не було грошей, мене не хвилювало, адже поки суть та діло, гроші будуть!

І тут, знайшов я одне таке приміщення біля костелу Бернардинів. Гадючник, звичайно, але я ж бачу перспективу!

Кілька місяців пішло на перемовини – господарі не хотіли навіть слухати про продаж або обмін! І тут – ура! – дорослий син господарів сказав:

– Ну, хіба що ви знайдете для нас велику квартиру в справжньому австрійському будинку! Ось вам перелік будинків.

Ходячи від будинку до будинку, я шукав варіанти! Знайшов! З усіма домовився, хоча спочатку ніхто і нічого не хотів! Але!

Цю квартиру на площі Соборній я так і не придбав! Я купив іншу, на Коперника.

– Володю, а ти не хочеш купити ось цю квартиру? – запитав я мого хорошого знайомого.

– А навіщо вона мені?

– Я не знаю! Раніше я хотів там зробити клініку, але мені не вистачало там площі, і я знайшов іншу квартиру. Місце – просто шикарне! Мені здається, що тут вийшов би хороший бар. Я ж вже з усіма домовився! Бери, не пошкодуєш!

Коли друг закінчив всі ці обміни, переїзди, то сів і порахував все, що він на це витратив.

– Ця твоя квартира обійшлася мені втричі дорожче, ніж будь-яка інша!

– На це потрібно дивитися по-іншому! У перспективу! Не скільки ти витратив, а скільки грошей приноситиме тобі твій бар або кафе кожного дня.

Не повірите, але коли це кафе-бар відкрилося, мене запросили на відкриття в якості «хрещеного» і посадили на найпочесніше місце!

– Ти чому не їси салат?

– Вибач, Олю, – відповів я господині. – Але я рибного нічого не їм.

– Ну тоді візьми ось меню і вибери собі салат, який тобі сподобається!

– А цей салат ти чому не їси? Ти ж його сам вибрав!

– Розумієш, в меню я вибрав салат з кукурудзи, а це виявився салат з кукурудзи та огірків!

– ???

– Я й огірки не їм!

Тоді господиня присіла біля мене, взяла аркуш паперу і попросила:

– Так, розповідай, чого ти там ще не їси?

Ось з того маленького переліку того, що я їм, і вийшов оригінальний салат. Згодом його назвали «Салатка для пана Заблоцького»!

Кажуть, популярний був салат... І найдорожчий, до речі!

Може, він ще й зараз є! Просто я давно там не бував...

68. ТАЛАНТИ

Не знаю щодо вас, проте особисто я не впевнений, що будь-чому можна навчитися. Я, швидше, навпаки, вважаю, що якщо людина за два роки не навчиться керувати автівкою, вона не навчиться цьому ніколи! Вже давно переконався, що вік не є еталоном професіоналізму. Ну хіба ви не зустрічали сивого водія таксі, з яким страшно їхати? Але ж він мало не все життя за кермом!

Може, ви думаєте, що ви фахівець із співбесіди?

Є у мене такий друг, Крістоф. Теж так думав.

Кілька років тому він особисто проводив співбесіди з кандидатами на посаду адміністратора в його новій клініці в Дюссельдорфі.

І що? Вибрав! Одну зі ста!

– От візьми, будь ласка, з собою диск з комп’ютерною програмою. Подивися на дозвіллі, поки ми відкриємося, – порадив їй Крістоф.

За тиждень до відкриття він телефонує, а вона не бере слухавку. Ще через день телефонує. Потім ще через день. За день до відкриття він її все-таки знайшов! Бліду і перелякану...

Виявилося, що вона злякалася програми! Програми, яку навіть не відкрила!

Я не знаю, як вибрати адміністратора, але я знаю, якими він має володіти талантами.

Ну який же найголовніший талант потрібен адміністраторові? Звичайно ж, пам’ять! Хто приходив, навіщо, що сказати хотів? Що він любить або чого він не любить? Як звати-бо його? А його донька Маша вже, напевно, на п’ятому курсі юридичного?

І не має значення, що останнього разу він був у вас три роки тому!

Є у вас такий адміністратор?

Любіть і плекайте її! Вона у вас така одна... ну, може бути, дві!

А як ви вважаєте, скільки імен своїх відвідувачів і їхніх улюблених напоїв може запам’ятати справжній бармен? Ну, наприклад:

– Ваше віскі з содовою, докторе! Ваша горілка з колою, Петаре!

Скоріш за все, не вгадаєте! У цьому експерименті виграв бармен з Ірландії, який пам’ятав 3 000 імен своїх відвідувачів і їхні улюблені напої!

А знаєте, який найголовніший талант у медсестри?

Співчуття до чужого болю!

Є у вас така медсестра?

Любіть і плекайте її! Вона у вас така одна... ну, може бути, дві!

Не треба боротися з недоліками, друзі. Це марно! Працюйте з талантами і нехай вам пощастить, щоб вони у вас були!

69. СЕРВIС

Сьогодні вже нікого не дивує філіжанка кави, яку вам можуть запропонувати в банку, в офісі будівельної компанії або в стоматологічній клініці.

Але як важко було це робити правильно тоді, на зорі, років з 15 тому! Як важко було навчити співробітників, щоб вони робили це ввічливо, без «наїздів» на відвідувачів і, не дай Боже, одному запропонували, а іншому – ні! Скільки часу знадобилося для того, щоб це стало своєрідним стандартом або просто нормою!

– Приготувати вам кави? – виконуючи інструкції, звернувся мій адміністратор до відвідувача, який очікував прийому.

– Ні, дякую, я каву не п'ю.

– Тоді може чай?

– Так, дякую! Із задоволенням!

І тут, поки адміністратор пішов готувати чай, на «сцену» вийшов інший мій адміністратор і, побачивши в холі пацієнта, що «нудьгує», запитав:

– Приготувати вам кави?

– Я вже сказала вашому іншому адміністраторові, що каву я не п'ю! – підвищуючи голос, відповіла пацієнтка.

Вибачившись, другий адміністратор теж пішов на кухню, подалі з очей пацієнта, якому він так нетактовно запропонував каву вдруге! Як же він так міг? Чому ж спочатку не поцікавився у «першого» адміністратора, чи пропонував він каву чи ні? Ох, як соромно!

Тут у хол виходжу я, і теж звертаю увагу на пацієнтку, що «нудьгує», яка чомусь не п'є каву, і, оглядаючись на всі боки, шукаю своїх адміністраторів. Ну чому ж вони не запропонували їй каву?

Так і не побачивши адміністраторів, я нахиляюся до пацієнтки і ввічливо кажу:

– Можливо, бажаєте кави?

Чай, який приніс мій адміністратор, вона вже не пила!

Так, здається, ми це пережили!

Тепер всі навчені!

Якось, зовсім нещодавно, в суботу, до мене в кабінет зайшли мої друзі.

– Вам, як зазвичай, капучино, Ігорю Григоровичу? – запитала моя адміністратор, явно чекаючи від мене на схвалення «за пам'ять»!

Але тут, замість того, ніж похвалити адміністратора, я чомусь не стільки побачив, скільки відчув погляд іншого свого друга, який сидів біля Ігоря Григоровича. Виявилося, що він вже рік є нашим пацієнтом, і завжди відмовлявся від кави! Адже він не знав, що у нас можуть запропонувати капучино!

Коли вже пропонуєте одному, то не забувайте це робити і іншим! Або, якщо вам вкотре буде просто лінь зробити капучино, то згадайте хоча б цю історію!

70. МОДА I ЖИТТЯ

Білий колір – знову в моді!

Час від часу білий колір повертається. Чи то в автомобілі, чи то в одяг.

Але білий одяг у лікаря – це вже точно не модно, це якось навіть старомодно!

Саме так здається більшості підприємців, які мають намір відкривати медичний бізнес. Їм здається, що в сучасному медичному закладі має бути щось більш модне, наприклад, блакитне, зелене або, може навіть, бірюзове.

– Подивіться, всі наші співробітники такі гарні, бірюзові, ну як на підбір!

Але це – до першого прання або до нового замовлення!

Раптом може опинитися, що Марія випрала не тим порошком, а Наталя випадково поклала в пральну машину свій кольоровий одяг разом з іншими виробами.

І в понеділок вся клініка виглядає вже не однаково – хтось більш бірюзовий, хтось – менш. У когось брюки темніші, а у когось – світліші.

Але повне розуміння цієї медичної «моди» приходить трохи пізніше, коли доводиться робити нове замовлення, адже з'явилися нові співробітники!

– А що це Ви Марії Іванівні купили новий костюм, а Наталії Петрівні ні? Не заслужила, так? – запитує в'їдливий пацієнт.

Як тут не подзвонити постачальнику:

– Чому ця тканина, з якої пошили наші нові костюми, відрізняється за кольором від тієї, що ми замовляли раніше, рік тому?

– Ні, це та ж тканина! Я порівняла артикули, і у мене все збігається! Це – та ж тканина!

– Артикули, може бути, і сходяться, але колір відрізняється!

– Дівчино, не морочте мені голову! Ви самі вибирали цей колір! Я що, винна, що фабрика змінила склад тканини або змінила свого постачальника?! У мене артикул збігається!

Мені чомусь у цьому випадку згадуються модні кольори «Жигулів» – «Охра», «Золоте Руно», «Мокрий асфальт», «Бризки шампанського», які міняли раз на кілька років і ніколи не поверталися до старого. Як же мені хотілося такий кольоровий і гарний автомобіль!

Але вибирав, як завжди, білий!

Ось поміняю я свій білий автомобіль на новий білий – ніхто й не помітить, всім здається, що у мене той же самий автомобіль!

А то ж цього року «Бризки шампанського», а в наступному «Мокрий асфальт», не дай Боже, заздрити почнуть!

Отже, не біжіть за модою, і ваші співробітники будуть завжди в новому, білому!

Ніхто навіть і не помітить, адже білий колір завжди в моді!

71. МIСЦЕ ДЛЯ ВIНИКА

Будівництво завжди було моїм хобі. Як раніше, так і тоді, в 1988-му, коли я будував свій будинок за проєктом польського архітектора, я повинен був все контролювати! На жаль, радянські будівельники дивилися на цей проєкт якось приблизно. П'ять сантиметрів туди, або п'ять сантиметрів сюди – особливого значення для них не мало!

Через те, що я теж не мав великого досвіду в «читанні» проєктів, то кілька разів мені довелося «з'їздити» на годинку-другу до Варшави, щоб подивитися в «живому» будинку, як воно там насправді виглядає! Як зараз пам'ятаю дискусію з будівельниками щодо перемички з холу до вітальні, яка, як потім виявилося, виконувала лише декоративну роль, розділяючи стелі двох різних за призначенням приміщень. Будівельники взагалі ніяк не могли второпати, що це за будинок без дверей?! Ну як їм було пояснити, що це цілком нормально, коли двері є тільки до спалень, а приміщення загального користування – коридор, хол, їдальня, вітальня і кухня дверей не мають! Без дверей невеликі кімнати здаються набагато більшими, а їх функціональне призначення не страждає.

Але найскладніше було з самого початку, коли ми тільки закладали фундамент. Якщо дивитися на проєкт зверху, то цей одноповерховий будинок був схожий на хрест з трохи зміщеними сторонами, де розмір в довжину був 22 метра, а завширшки 17 метрів.

Коли закладали фундаментні блоки в місці, де в майбутньому мали бути двері для входу у підвал, будівельники встановили блоки, орієнтуючись тільки на ширину дверного отвору, розмістивши їх посередині.

– Чому ви не дивитеся в проєкт? Блоки потрібно переставити і змістити їх у бік. З одного боку від дверного отвору має бути 10 см, а з іншого – 30 см, а не по 20 з кожного!

– Різниця всього лише 10 см, це ж ні на що не впливає! – заперечували мені будівельники.

– Впливає!

– На що може впливати 10 см?

– Мені нікуди буде поставити віник! – сказав я.

Після цих слів будівельники притихли і мовчки виконали мою команду! Коли приїхав їхній виконроб, вони відкликали його у бік і прошепотіли:

– Він збожеволів! Будинок буде через кілька років, а він вже думає, куди він поставить віник!

72. ГАРАНТIЯ

Чому стоматолог терпіти не може слово «гарантія»?

Може, тому, що він жлоб?

Стоматолог говорить, що в медицині не може бути гарантії! Він каже, що в медицині може бути тільки прогноз!

Не тіште себе!

Скрізь має бути гарантія!

Чому зубний технік терпіти не може слово «гарантія»?

Може, тому, що він жлоб в квадраті?

Адже хто його знає, що він, пацієнт, цими зубами робить?

Можливо, він пляшки ними відкриває?

А що думають виробники автомобілів?

Навіщо давати гарантії на автомобілі?

Адже хто його знає, куди і по яких дорогах ці водії їздять своїми автомобілями?

А, може, виробники автомобілів – це жлоби в кубі, яким шкода своїх грошей, щоб платити за вашу гарантію?

Та ні!

Вони – такі ж як ми, стоматологи і зубні техніки!

Слухайте!

Чого ж хочуть люди?

Їм не потрібен ваш прогноз! Вони хочуть гарантії!

Так дайте їм ці гарантії!

Виробники автомобілів вже зрозуміли, що гарантія на автомобіль полягає не в тому, що з автомобілем нічого не трапиться, а в тому, що, якщо трапиться, то компанія протягом гарантійного терміну оплатить рахунок за його ремонт!

Не хочете платити?

Так робіть такі автомобілі, які не ламаються, і вам буде байдуже, що є таке слово – «гарантія»!

Друзі мої, стоматологи і зубні техніки!

Киньте ви це жлобство!

Хочуть люди гарантії? Дайте їм ці гарантії!

Гарантія ж не в тому, що з цими вашими зубами щось трапиться! Гарантія – в тому, що, якщо трапиться, то ви протягом гарантійного терміну оплатите рахунок за їхній ремонт!

Не хочете платити?

Робіть такі зуби, які не ламаються, і вам буде байдуже, що є таке слово – «гарантія»!

Що, слабо?

У вас же є автомобіль?

Ви хочете, щоб на нього була гарантія? Чи прогноз?

73. ЛЮБОВ ДО ШЕФА

Одного разу ми з моїм другом завітали до його улюбленого ресторану «Купол», з господинею якого він був особисто знайомий.

Виявилося, що господиня щойно повернулася з Лондона, де гостювала у своєї сестри.

Слово по слову, і вона вирішила присісти до нас і розповісти історію, яка їй найбільш запам'яталася з поїздки до Лондона.

Кожного разу, коли вона прокидалася в квартирі у сестри, а це, як правило, було близько сьомої години ранку, сестри вже не було вдома, хоча вона знала, що та працює десь поблизу.

Одного прекрасного ранку, випадково прокинувшись раніше, близько 6-ї години, вона помітила, що сестра наливає повний термос кави і вкладає до сумки щойно приготовлені бутерброди. Помітивши її здивований погляд, сестра поспішила пояснити:

– Це я беру з собою на роботу.

– А каву чому не вип'єш вдома?

– Ні! Каву я питиму на роботі!

– Так ще ж зарано! Тобі ж на 9:00 на роботу?

– Так. Але шеф повинен бачити, як я люблю і ціную свою роботу! Саме тому я приходжу на роботу не о дев'ятій, а о сьомій. А вже там я п'ю каву і їм бутерброди.

– ???

– Можливо, коли розглядатимуть питання про скорочення штатів, я не опинюся на початку списку... – завершила свою розповідь сестра і побігла на роботу.

Ось, якою має бути любов до шефа!

74. РЕКОМЕНДАЦIЯ

– Ви будете рекомендувати нас іншим? – Не забудьте спитати про це пацієнта, якому щойно закінчили лікування, пишуть американські книги. – Якщо вже він вам обіцяє, то саме так і зробить!

Зважуюся припустити, що у нас – все інакше! Якщо ви запитаєте «нашого» пацієнта саме так – він не те що рекомендувати нікому і нічого не буде, він сам до вас вже більше не прийде!

Що ж робити?

Для початку, потрібно докласти всіх зусиль до того, аби ваші пацієнти (клієнти) БІЛЬШЕ ХОТІЛИ платити за ваші послуги, а не ПРОСТО МАЛИ Б це робити!

Але що ж зробити для того, щоб вони ХОТІЛИ платити?

Мабуть ви вважаєте, що найголовніше – це запропонувати розумну ціну?

Насмілююся вас запевнити, помиляєтеся! Ціна не має значення!

Найважливіше – це те, як сприймає вашу ціну покупець, тобто ваш пацієнт. Яку цінність він отримає, купивши вашу послугу – вашу коронку або ваш імплантат?

– Абсолютно не має значення, що говорите саме ви, докторе!

– Чому?

– Тому, що ви – продавець!

І тільки не кажіть про якість вашого продукту, або про те, що ви про нього думаєте!

Важливо, що про нього думає клієнт! Немає іншої реальності, ніж та, яка у нього в голові.

Тому цінність вашої послуги – це те, що в голові у людей, тобто у споживачів або пацієнтів.

Маєте працювати так, аби цінність вашого продукту багаторазово перевищувала його вартість! Тільки тоді пацієнти самі ХОТІТИМУТЬ рекомендувати вас іншим! І навіть не потрібно їх про це просити!

75. ВАМ НЕ ДО МЕНЕ,

ВАМ ДО ЗАБЛОЦЬКОГО!

Цікава це штука, заздрість! А, може, це зовсім і не заздрість? Може, так і має бути? Адже ясна річ, що, якщо стоматологів у місті багато, а «крута» клініка лише одна – то ж як не заздрити?

Та й цей господар крутої клініки, тобто я, напевно теж не думає про інших стоматологів...

Адже я ж не думав, ніде гріха потаїти, як їм тепер бути, що їм тепер говорити своїй дружині, своїм пацієнтам?

Винен!

Чого ж було дивуватися, коли мій друг, керівник однієї приватної клініки, дуже часто повторював:

– Якщо мене пацієнти запитують, яке у мене обладнання, я відповідаю: вам не до мене, вам – до Заблоцького!

Іншими словами це звучало приблизно так:

Я – найкращий у світі доктор, і не має значення, яке у мене обладнання. До чого тут обладнання? Найголовніше у доктора – це руки і голова! А якби ще до цих рук і голови ще й сучасне обладнання, то їм би ціни не було!

А те, що цей Заблоцький вчився зі мною на одному курсі, що він доцент кафедри протезування, що він у минулому зубний технік, і, швидше за все – доктор «не гірший», за мене, сказати слабо?

Якщо ви маєте гадку, що мій друг казав це тільки тоді, коли мене не було поруч, помиляєтеся! Він говорив це і при мені! Він навіть на мить не замислювався над тим, що мене це може якось образити....

Минуло років із вісім, і мій друг відкриває свою нову клініку.

Я – тамада!

Напевно, заслужено! Адже це саме я умовив його купити меблі від «KaBo», як у мене. Адже це саме я вмовив його купити установки від «KaBo», як у мене!

– Слухай! – раптом згадую я. – Уяви собі, що десь там, у сусідньому районі, якийсь інший стоматолог, який ще не відкрив свою нову клініку і не купив нове обладнання, на питання, яке у нього обладнання, скаже своєму пацієнтові, що це не до нього! Він відправить цього пацієнта до тебе або до Заблоцького!

– Я такого ніколи не говорив! – впевнено парирував мій друг.

А знаєте що? Я ЙОМУ ВІРЮ!

76. ЧОМУ СПIВРОБIТНИКИ КРАДУТЬ?

– Який мерзотник наш новий голова колгоспу! – з досадою скаржилася мені моя тітка. – Хотіла взяти мішок борошна для дядька Михайла, мішок для дядька Петра, мішок для себе і мішок для твого батька, а він, сякий-такий, не дає!

– Тьотю, а чому ви не говорите «хотіла ВКРАСТИ»?

– Ах ти, поганець!

Мабуть, ця звичка з часів СРСР залишилася у багатьох і дотепер. Чомусь найбільше стоматологи нарікають на зубних техніків, які навіть сьогодні, працюючи в приватних клініках, ділять свою роботу на ЛІВУ і ПРАВУ, так само, як це було в СРСР!

Один мій друг двічі створював зуботехнічну лабораторію при своїй клініці. І, як він каже, двічі «лоханувся»! Так і не зміг впоратися з крадіжками!

Якщо лабораторією володіє зубний технік, то, може бути, принаймні, він сам у себе не краде?

А як там з лікарями? Кажуть, що вони також крадуть, ой, вибачте, беруть, скажімо, інструменти, що погано лежать, або ж тишком-нишком збирають картотеку пацієнтів клініки, на випадок, якщо відкриють свою власну.

– Що ж робити?

– Купити дзеркало!

– Для чого?

– Щоб дивитися!

– На кого?

– НА СЕБЕ!

Що робите, як учиняєте, як мотивуєте, як платите зарплату, або як розмовляєте з пацієнтами!

Я, наприклад, ніколи не розмовляю з пацієнтами віч-на-віч, а завжди це роблю при свідках – моїх співробітниках!

Я вважаю, що справжній «розвідник» у моїй клініці – це мій співробітник! Уявіть: ви консультуєте одного пацієнта і, дивлячись на його туфлі, називаєте йому ціну за одиницю кераміки або за один імплантат. Потім ви консультуєте іншого пацієнта, і озвучуєте йому зовсім іншу ціну, взявши за точку відліку вартість його годинника.

Якщо ввімкнути уяву і подумати, що ваш асистент – це, скажімо, дружина зубного техніка, який працює в обласній поліклініці, і ввечері вона поділиться з чоловіком своїми думками:

– Знаєш, цей Заблоцький – такий...!

Все! Ви – померли!

Мало того, що про це хутко дізнається весь стоматологічний бомонд вашого міста, так ще й у колективі ви створите своєрідну культуру або, точніше, не створите культури взагалі!

Ось вам і відповідь на питання, чому співробітники крадуть!

Тому, що в компанії просто немає корпоративної культури!

Тому, що це – своєрідна компенсація!

Адже якщо можна йому, то чому не можна мені?

77. ОРНЕЛЛА МУТI

Десь наприкінці травня, їду я собі по вулиці Маяковського, і, начебто, не дивлюся навсібіч. Раптом щось змушує мене зупинитися. Що ж такого я тільки що бачив? Що я бачив такого незвичайного?

Об'їжджаю квартал і повільно-повільно їду тим же відрізком вулиці, де має бути щось, що змусило мене повернутися.

Ось воно, що змусило мене повернутися! Тобто – це ВОНА! Дівчина незвичайної краси! Висока, струнка, з довгою косою до самого пояса!

Милуючись її красою, її ходою і думаю, а чи варто об'їжджати, аби подивитися на неї спереду? А раптом все буде як завжди, і неймовірна краса ззаду не буде мати нічого спільного з тим, що я побачу спереду?

Наважуюся... і... це таки неймовірно! Які блакитні очі! Орнелла Муті! Тут у Львові! На вулиці Маяковського!

– Дівчино! Вибачте! Не бійтеся! Я – студент! Я – медик! Ну, зачекайте! Я вам кажу, я – студент! Це машина мого батька! Ну, зачекайте! Ось мій студентський! Ну, подивіться!

Мабуть, моя наполегливість принесла результати, і дівчина погодилася, щоб я підвіз її до гуртожитку! А, може, вона просто не хотіла бути центром уваги для перехожих... Та й затор утворився неабиякий: адже я, побачивши її, зупинився мало не посеред вулиці!

Але це вже не мало ніякого значення! У мене з'явилася можливість запитати:

– Дівчино! А як вас звати?

– Зеновія.

– А де ви навчаєтеся?

– У консерваторії.

– Дівчино! А...?

– Дякую, що підвезли! Це мій гуртожиток.

– Дівчино! А...?

– До побачення!

«Яке гарне ім'я!» – подумав я, бачачи перед собою образ дівчини, яку я тільки-но зустрів на вулиці Маяковського. – «Я обов'язково її знайду! – подумав я. – І навіть номер кімнати можна не питати, адже така гарна у цьому гуртожитку може бути тільки одна!»

На мить уявив, що я – Адріано Челентано, і насилу стримав себе від того, що б не піти за нею негайно!

78. МАМА I ЇЇ ДIТИ

Скільки випробувань має пройти жінка, щоб стати щасливою?

Дитинство моєї мами важко назвати щасливим, як і, напевно, безлічі її однолітків. Коли мамі виповнилося 10 років, в 1941-м, почалася війна.

Але, напевно, щастя кожної жінки – це її діти!

Моя мама народжувала чотири рази.

Моя сестра Марія, яка народилася в 1957 році, померла через місяць після свого народження. Причина невідома.

Моя сестра Люба народилася в 1961 році, через два роки після мене. Але прожила вона всього лише три місяці. Говорили, що, найімовірніше, вона отруїлася парами фарби, якою було пофарбовано підлогу в сусідній кімнаті.

Мій брат Олег народився в 1963-му. У 1982-му він загинув! Йому було 19 років! Він загинув у день мого весілля! Розбився на машині! Біля нашого будинку!

– Твій брат розбився! – прошепотіли мені на вухо, коли я разом зі своєю дружиною стояв за весільним столом і приймав подарунки...

– Нічого страшного! Машину відремонтуємо!

– Ні, він сильно розбився!

Цей день, після мого весілля, неможливо описати словами. Все було як уві сні. Поганому сні. Я залишився у мами один!

Я думав тільки про маму. Я знав, що в світі немає нікого, хто може її зрозуміти в ці хвилини, в ці дні, і в усі ці роки, коли мама була зі мною. Я просто хотів бути поруч із нею!

Адже ніхто й нікого не може зрозуміти!

Ніхто не може стати на чуже місце!

Ніхто не може стати на місце мами!

Мій успіх – це успіх твоїх дітей, мамо!

79. ЗАХIДНИЙ БЕРЛIН

Стіна між Східним і Західним Берліном ще є, але на нього вже можна подивитися!

У один із приїздів до клініки ««Шаріте», що в східному Берліні, ми додзвонилися до доктора Алпатова, однокурсника моїх наставників, який колись виїхав зі Львова до Східної Німеччини, а потім якимось чином опинився в Західному Берліні.

– Я до вас приїду! – сказав по телефону доктор Алпатов. – Чекайте на мене на станції метро «Банхофштрассе», там якраз прикордонний пункт пропуску.

І ось я, доцент Гумецький і професор Макєєв вишикувалися біля входу до метро, як у почесній варті, в очікуванні гостя із Заходу.

– Слухайте, друзі! А, може, махнемо до мене? Я покажу вам клініку! Подивитеся на Західний Берлін! Я ж навіть не знаю, куди в цьому селі (малося на увазі «у Східному Берліні») вас зводити...

– Так нам же не можна! – в один голос відповіли ми.

– Ну, якщо східним німцям можна, то, можливо, і вам теж можна? – сказав наш західний гість і покрокував у бік НДРівських поліцейських.

– Проходьте! З поліцейськими я домовився. Там далі ще прикордонники. І все: ви – у мене! Я ж казав!

Всі дружно, в очікуванні побачити західне диво, ми опиняємося між поліцейськими та прикордонниками.

Перед нами близько десяти-дванадцяти кабін для прикордонного контролю, де ось-ось повинні поставити печатку до нашої червоношкірої книжечки і відкриються двері, за якими вже відчувається запах Західного Берліна!

– Не пускають! Кажуть, що вам із вашими радянськими паспортами не можна! Тобто, трішки, начебто, можна, але більше – не можна! Він не хоче брати відповідальність на себе! – говорить доктор Алпатов, вказуючи пальцем на прикордонника в крайній правій кабінці.

Ось і приїхали...

– Ну що, хлопці!? Я зробив усе, що міг... – сказав доктор Алпатов, і ми мовчки попрямували до виходу.

– Стійте! – вигукнув я, звернувши увагу на те, що поліцейські в наш бік не дивляться. – Давайте все ж таки спробуємо ще! Може, хтось візьме на себе відповідальність!

Навіть не подивившись у бік своїх колег, я пройшов до другої кабіни і подав свій паспорт прикордоннику.

Кілька хвилин розглядаючи мій радянський документ, мабуть щось обмірковуючи, прикордонник повернув мені паспорт:

– Ні! З цим паспортом не можна!

Я забираю паспорт і йду до наступної кабіни, потім до наступної, потім до наступної...

– Ну, що?! Ми ж тобі казали! Марна трата часу! – боковим поглядом читаю я в очах моїх колег.

А я – до наступної, до наступної...

– Проходьте! – чую звук пробитого штампа! – Проходьте!

– Це ви мені? – і, почувши клацання дверей, я нібито відразу відчув запах... звідти!

– За мною! – махнув я рукою своїм супутникам.

– Наступна станція – «Зоологішенштрассе», – сказав машиніст західноберлінського метрополітену!

Завжди знайдеться людина, яка готова взяти на себе відповідальність. Її просто потрібно знайти!

80. ХЕРСОН

У гуртожитку я її вже не застав! Сказали, що поїхала додому, в Стрий, але адреси її ніхто не знав. У консерваторії я дізнався, що вона дуже «визначна людина» – секретар комсомольської організації! Більше того, знайшов її фото на дошці пошани – делегат всесоюзного з'їзду ВЛКСМ, як не як. Але з адресою знову нічого не вийшло!

Згадав! Зі мною на курсі навчається хлопець із цього міста!

– Ну, така гарна, з косою!... У консерваторії вчиться!... Комсомолка!... Ну, прізвище у неї таке цікаве, Пак!... А ім'я ще цікавіше – Зеновія!

– Ну, так би відразу й сказав! Зеня. Так, знаю я її!... але от адреси не знаю!

Їдемо в Стрий разом! Знаходимо будинок, на вулиці Федьковича. Дзвонимо. Виходить сестра:

– А її немає! Вона поїхала до Херсону,... на помідори!

Повертаємося до Львова. Знову йду до консерваторії.

– А ну! Я з обкому комсомолу! Мені потрібна секретар комсомольської організації! Негайно! Мені байдуже, що її немає, адресу давайте! У мене до неї важливе завдання, яке не терпить зволікань!

– Друзі! – звертаюся я після візиту до консерваторії до Ігоря Сироти і Романа Гладя, з якими ми були дружні ще з медичного училища. – Їдемо в Херсон шукати Зеню!

– У Херсон – так у Херсон! Рятуватимемо тебе, а то ти з глузду з'їдеш, поки її не знайдеш! – сказав Ігор.

Два ящики шампанського для «піонервожатих», і – в дорогу!

Ранок... Гуртожиток прокидається...

– До кого приїхала ця машина з львівськими номерами?

– Дівчата, хто знає цих хлопців?

Зеня обімліла, коли зрозуміла, що приїхали саме до неї і, звичайно ж, не знала, що сказати своїм подругам, і що з цими непроханими гостями робити!

Ми теж не мали жодного плану. Але шампанське спрацювало, і Зеню відпустили з нами у місто на кілька годин.

– Навіщо ви приїхали? – запитала Зеня.

– Просто так! Тебе побачити!

– Просто так?

– Так! Мені потрібно було тебе знайти. Навіщо? Я не знаю! Просто так, напевно!

Отже, просто так, ми погуляли містом, побалакали ні про що, попрощалися і поїхали! Головне, що я її знайшов!

По дорозі назад ми заблукали в Умані. Ніч. На вулиці ні душі. І жодного знака! Куди ж нам їхати? І раптом – ура! – Перехожий!

– Скажіть, а нам туди?

– Туди, туди!

Як же ми зраділи, що нам вказали правильний шлях!

– Дивно! А ми ж не сказали йому, куди ми їдемо!

Проте, через декілька хвилин ми виїхали на трасу!

Головне – знати, куди шлях тримаємо, панове, а дорога нас точно приведе туди, куди нам потрібно!

81. ВIН МЕНI ПОКИ ЩЕ

НЕ ПОДОБАЄТЬСЯ

Спочатку ми, коли тільки відкрили клініку, дуже по- довгу засиджувалися на роботі, десь до одинадцятої. І, коли ми приїжджали в гості, наприклад, на День народження, після дев'ятої вечора, – ніхто навіть і не ображався: адже ми і так дуже рано приїхали!

Якось, під час одного такого вечора, ми, як завжди, приїхали «вчасно», тобто близько десятої вечора, коли гості вже пили каву і смакували десерт. Для нас з дружиною знову виклали все на стіл, щоб ми надолужили згаяне.

– Ой, не подобається мені цей «лупастик»! – каже один з гостей, що сидить поруч.

– І не кажи! Хто ж міг таку потворну машину вигадати! – вторить йому інший.

«Швидше за все, мова йшла про «Мерседес», який через круглі фари прозвали «лупастиком», або «очкариком», – подумав я.

Гості на цьому не зупинилися, і кожен з них по-черзі почав хвалити свою «нову», щойно куплену, автівку.

– А скільки ви заплатили за свої автомобілі? – поцікавився я, переходячи до десерту.

– Ну, я – шість тисяч доларів, – сказав один.

– А я – сім тисяч, – відповів інший.

– Ви знаєте, мені здається, ви просто не хочете визнати те, що просто не можете купити цього «очкарика»! Якщо б ви могли, то він би вам сподобався! А так...?!

– Чесно! Він нам не подобається! – в один голос сказали мої співрозмовники.

– Можливо! Але саме сьогодні мені якраз дзвонив з Німеччини мій друг і сказав, що йому дуже пощастило, і він купив собі нового «очкарика»! Пощастило тому, що він купив нову машину з якоюсь величезною знижкою, бо цю автівку дуже довгий час використовували для «тест-драйву». Він на це навіть і не розраховував, адже їхав купувати вживану машину. Але, наскільки я зрозумів, він заплатив за свою машину в десять разів більше, ніж ви за свої!

Потім я розповів цю історію своєму другові, який з вітерцем прокатав мене на першому в своєму житті новому «Мерседесі».

Я поки про такий автомобіль і не мріяв, а насолоджувався своїми «Мерседесами», які стояли у мене в клініці! Я вважав, що в мене було їх цілих п'ять – адже в кожному кабінеті стояла установка «KaBo», яка коштувала 80.000 DM, а якщо врахувати вартість меблів «KaBo» в 20.000 DM, то один кабінет обходився в цілих сто тисяч!

Минуло багато років, і мій друг, процвітаючий бізнесмен, вже перестав їздити за автомобілями до Німеччини і купував автомобілі в наших салонах. І ось одного разу він показує мені свій новий «Мерседес» S-класу, вартістю не менше 100.000 євро.

– Чому ж ти не купив «Бентлі»? – запитав я.

– «Бентлі мені поки ще «не подобається»! – відповів мій друг!

82. МОЛОДИЙ ТАТО

Одного разу після відрядження до США наш шлях з другом Мироном Угриним до Львова лежав через Відень. П'ять годин очікування між рейсами, які зазвичай – тягар для тих, хто подорожує, особливо після тривалих перельотів, ми чекали, як нагороду. Прямо в аеропорту ми сіли на поїзд метро і через деякий час були вже в центрі Відня. На пероні нас очікувала моя донька Оленка. Їй було 22 роки, і вона того часу навчалася у Відні. Погуляли центром міста і рушили до ресторану, на святковий обід.

– Як навчання? Як справи? – сидячи за обіднім столом, ми обговорювали як особисті, так і «державні» питання щодо освіти в Україні і в Австрії.

– Як квартира? Де ти живеш у Відні? – запитав Мирон.

– На автобані! – пожартувала Оленка, згадавши, як до неї в гості приїжджав наш спільний друг зі Львова, який заїхав на паркінг її будинку через сучасну підземну розв'язку, яка почалася ще на автобані.

– Оленко, а ти встигла на поїзд до Відня минулого тижня, коли поверталася зі Львова? – запитав я, адже коли поїзд Львів-Будапешт затримувався, вона не встигала на поїзд Будапешт-Відень, і тоді не встигала на заняття.

– Ой, тату! Мені так пощастило! Поїзд затримався! Але зі мною в купе зі Львова їхав такий старенький пан, років 50-ти, за яким з Відня приїхав службовий автомобіль. Тож він взяв мене з собою, і я встигла на заняття!

Запанувала гробова тиша...

Справа в тому, що за кілька днів до цього Мирон відсвяткував своє п'ятдесятиріччя!

Оленка, зрозумівши, що сказала щось не те, перекидала погляд то на мене, то на Мирона. Збагнула вона досить швидко (моя донька!):

– Ні, ні, Мироне Мироновичу! Років 60-ти! – відрізала вона.

А зовсім нещодавно я якось кажу своїй доньці:

– Мені цього року виповнюється вже 55 років!

– Тату! Ти у мене такий молодий!

83. ДИВЕРСИФIКАЦIЯ БIЗНЕСУ

Ні, як не кажіть, але якщо бізнесмен відкриває стоматологічну клініку, – це, напевно, добре.

Ну от уявіть собі, який же стоматолог може подумати про те, що, якщо раптом в майбутньому сама стоматологія, куди він вклав гроші, не приноситиме йому доходів, то можна буде непогано заробляти і на інших видах діяльності? Причому в тій же самій клініці, але не пов'язаних зі стоматологією.

А бізнесмен – може! Він може назвати клініку якоюсь крутою назвою типу «Центр» і, крім стоматологічного лікування, випускати металочерепицю. Це і називається «диверсифікація бізнесу».

Ні, ні! Це ще не повна диверсифікація! А раптом і з металочерепицею будуть проблеми?!

Ну, так у цій же самій клініці можна випускати ще і сайдинг! Це – такий білий пластик для облицювання стін.

Що, якось важко зрозуміти? Ну, може це від того, що ви живете в якомусь маленькому місті?

– От якби ви жили в Москві, то ви були б зобов'язані знати, що таке диверсифікація! – саме так сказав мені господар цієї московської клініки.

Причому, як сама клініка, так і виробництво металочерепиці та сайдингу розташовані в підвалі, а от на першому поверсі великого житлового будинку розташовані лише два дуже важливих кабінети цього підприємства – кабінет директора і кабінет бухгалтера.

– А чи не краще було б вкласти всі гроші в стоматологію, зробивши її, принаймні, такою, як потрібно, а не так, як у вас – «не те, щоб так, і не те, щоб ні»? – запитав я.

– Та ні! Був же я у вас у Львові! Ви, стоматологи, таки не розумієте, що таке бізнес. Навіщо купувати для клініки все найкраще? За ті гроші, що ви вклали у вашу клініку, я б відкрив таких клінік кілька. Люди, тобто клієнти, і так не розбираються ні в обладнанні, ні в матеріалах! У бізнес потрібно вкладати по-менше, а заробляти побільше.

Так! Напевно погано, що я – не бізнесмен, а то був би я зараз і директором стоматологічної клініки, і директором з виробництва металочерепиці, та ще й директором з виробництва сайдинга!

Ні! Я б так не зміг! Я б весь час боявся, щоб візитки не переплутати!

84. БУДИНОК ЇЇ БАТЬКIВ

Моя двоюрідна сестра Люба їхала в гості до свого рідного брата в Мюнхен, де він нарешті оселився після багатьох невдалих спроб виїхати з СРСР.

На вокзалі в Празі вона звернулася за допомогою до якогось хлопця. Ця випадкова зустріч закінчилася... весіллям! Але, як мені здалося, вони майже не зустрічалися! Минуло всього кілька місяців, і молодий чоловік попросив її руки.

– Ну, як там все було? – запитав я свою сестру, яка приїхала з Дрездена, куди її запросив майбутній чоловік, щоб познайомити зі своїми батьками. – Як тобі будинок його батьків?

– Ну, будинок, як будинок! – без особливого захоплення відповіла вона.

– Як тебе зустріли?

– Як зазвичай! Поснідали разом, поговорили, і все!

– Але вони якось приготувалися до твого приїзду? Сніданок чимось відрізнявся від звичайного?

– Авжеж! Зазвичай у них на сніданок було три булочки – для тата, для мами і для сина. Коли ж приїхала я, то булочок було чотири!

Можна сказати, що Міхаель дуже добре прижився в нашій родині, і багато років він щоліта приїжджає на цілий місяць до її батьків!

Не знаю, чому, але я завжди, коли бачив Міхаеля і Любу, думав про їхніх батьків, які бачилися тільки хіба що на їх весіллі!

Якось так вийшло, що ми з майбутньою дружиною до весілля теж майже не зустрічалися. Як зустрілися у Львові на вулиці Маяковського в кінці травня, так у вересні вже домовилися про весілля, яке запланували на 30 жовтня.

Але до цього я кілька разів спав у машині біля її будинку у Стрию, щоб вранці побачити її, а потім приїхати знову.

А одного разу мене запросили в будинок. У будинок її батьків!

Я вже звик розмовляти біля хвіртки, а тут – до будинку!

Ззовні він був схожий на будинок моїх батьків, така собі споруда 60-х, але трошки кращий – він був оштукатурений!

Як зараз пам'ятаю, про що я тоді думав:

– Дай Боже, щоб у цьому будинку все було не краще, ніж у мене вдома! Щоб там було так, як вдома у мене!

Потім я неодноразово згадував ці свої думки, спостерігаючи за тим, як розмовляють між собою наші батьки.

Місто Стрий, як і місто Сокаль, розташовані у 70 км від Львова. Тільки в протилежному боці. Тобто, між ними відстань – близько 150 км, включаючи сам Львів. У Сокалі жили мої батьки, а у Стрию – її батьки. Але, незважаючи на те, що відстань між містами була чималенька, вони завжди приїжджали один до одного в гості. Не знаю, чому, але я дуже радів тому, що вони, маючи між собою багато спільного, завжди мали про що поговорити.

– Напевно, сьогодні на це вже ніхто не дивиться, та й я, напевно, вже інший?..

85. НАЙГОЛОВНIШИЙ VIP

Думаю, зі мною погодяться багато моїх колег – у тому, що найцентральнішим місцем, де повинні визначати, ХТО з пацієнтів, що вперше зайшли до клініку, Є ХТО – це реєстратура!

Іншими словами, реєстратура – це перша лінія, або Front Desk! Помилитися, хто з пацієнтів VIP, а хто не VIP, не страшно. Це можна виправити! Адже й так зустрічаємо всіх однаково!

Але ж помилитися, коли в клініку приходять люди, які за зовнішнім виглядом не відповідають не те що VIP, а, швидше за все, не схожі навіть на простих пацієнтів, будучи справжніми VIPами, не припустимо!

– Хто ж вони такі, ці замасковані VIPи?

– Ні, ні, це не перевіряючі! Не податкова, і не санстанція!

– То, хто ж вони?

– Найголовніший з них – це..... сажотрус! Так-так, сажотрус!

Адже, якщо ваш адміністратор його не впізнає і, не дай Бог, випровадить його за двері, вам доведеться довго-довго просити його прийти до вас знову, і чекати біля входу його будете саме ви, господар або головний лікар!

Запитаєте, чому?

Тому що сажотрус із ЖЕКу видає довідку про справність димоходів! І, лише маючи цю довідку, ви можете розраховувати на те, що отримаєте дозвіл на включення газу у черговий опалювальний сезон!

Газівник, або людина, яка знімає показники газових лічильників, представник Обленерго, який знімає показники електричних лічильників, і, звичайно ж, представник водоканалу, який знімає показники лічильників витрачання води – ось ті люди, які є справжніми VIPами і вимагають до себе підвищеної уваги.

Потрудіться навчити ваших реєстраторів розпізнавати справжніх VIP, надаючи їм негайну увагу.

Потрудіться також заздалегідь встановити всі лічильники (води, газу та електрики) ближче до реєстратури (бажано передбачити їх ще в проєктній документації), щоб не засмучувати шановних людей, і просто не витрачати їх дорогоцінний час!

86. ТЕСТ-ДРАЙВ!

Ось уже рівно 30 років, як я працюю стоматологом. У 1984 я закінчив медичний інститут. До цього я закінчив медичне училище і працював зубним техніком, як до інституту, так і під час навчання в інституті. Скільки я зробив цих знімних протезів, як зубний технік, просто не злічити! Стільки ж я зробив і «зубів у стакані», як лікар-ортопед!

У мене були дуже класні вчителі – Люба Перетятко і Катерина Когут-Глинна, які, як мені здається, були просто «профі» у цих повних знімних протезах! Проте, знімні протези – це був мій кошмар!

Кошмар, тому що половину свого професійного життя я чув від своїх пацієнтів:

– Докторе! Ну зробіть що-небудь! Ну як же я буду жити з цими зубами, що знімаються?

А я все повторював їм:

– Вибачте, але я вам нічим допомогти не можу!

А сьогодні, 30 років потому, мене просто пригнічує, коли я бачу вивіску «Всі види стоматологічних послуг».

– Бажаєте знімні пластмасові – будь ласка!

– Бажаєте «бюгелі» – будь ласка!

– Бажаєте імплантацію – будь ласка!

Так, сьогодні у нас є зубна імплантація! Саме завдяки їй, дентальній імплантації, я ось уже більше 15 років пропоную своїм повністю беззубим пацієнтам тільки незнімні протези! Адже лише незнімні протези дають можливість повернути людині втрачену «якість життя» і забути, що у нього штучні зуби! Просто відчути себе нормальною людиною, з зубами!

– А мої пацієнти віддають перевагу «зйомникам»! – сказав одного разу в дискусії молодий київський колега.

– А ти хоч знаєш, що таке «зйомники»?

Ось все мучуся, як би запропонувати таким колегам, які пропонують всі види послуг, зробити невеликий тест-драйв – видалити собі всі зуби і спробувати пожити без зубів?

А потім зробити собі «зйомники»!

А потім зробити собі імплантацію!

А потім видалити імплантати і знову повернутися до «зйомників»!

Це вам не тест-драйв автомобіля!

Це вам тест-драйв якості життя!

А потім запитати їх, молодих:

– Вам все ще до вподоби «зйомники»?!

87. ДОРОСЛI ТА ДIТИ

Краще не поєднувати клініку для дорослих з клінікою для дітей. А якщо і поєднувати, то кімнати очікування повинні бути продумані, як дві окремі території, що не перетинаються.

– Ну, подумаєш, діти? Ну подумаєш, заважають? Нічого страшного! У кожного ж є діти...

– У тому й справа, що не у кожного! І ті, у кого дітей немає, чужих дітей не дуже люблять! Тому все має бути окремо.

– Самі ж були дітьми!

– Ну і що? У нас, наприклад, були діти. Уяви собі, що ми летимо в літаку на літній відпочинок. Хіба нам приємно, що ззаду або спереду нас чужі діти дуріють, скачуть по кріслах або, ще того гірше, просто безперервно плачуть!

– Так, думаю, це слушний приклад! Переконливо. Неприємно!

Нещодавно ми вирушили на відпочинок разом з нашими онуками.

– І що ви думаєте?

– Нам приємно, що вони скачуть – не те що по кріслах, а навіть по наших головах! Нам все приємно! Нас навіть не дратує, що вони розливають на нас чай або навіть кидають нам за комір печиво. Навіть слина наших дітей (онуків) якась солодка!

І знову ми в літаку. Але вже без наших онуків!

Поруч чужі діти! Вони скачуть по кріслах і кидають нам щось на голови!

– Вибачте! – кажуть їхні батьки.

– Ну що ви! У нас же теж є діти, цебто онуки!

Проте, кімнати очікування для дорослих і для дітей краще робити окремо. Або, як ми, у Києві дитячий прийом зробили по суботах і неділях. Коли немає дорослих!

88. ЯК КОРАБЕЛЬ НАРЕЧЕШ,

ТАК ВIН I ПЛИВТИМЕ

Як тільки я вирішив відкрити свою клініку, відразу ж почав думати, як її назвати.

Знайти правильну назву було дуже складно, і, спочатку, я навіть не знав, як її шукати. Єдине, що я знав, це те, що я не хочу називати клініку будь-яким словосполученням із використанням слів «Дент» або «Стом», які використовують стоматологи мало не у всіх країнах світу.

Мені здавалося, що стоматологи стали заручниками улюблених ними слів, не усвідомлюючи того, що їхні клієнти (пацієнти) не обов'язково асоціюють ці слова зі стоматологією.

Доказом тому для мене стала компанія «ТрайДент», яка розташувалася поруч з моєю клінікою у Львові. Коли я демонструю слайд з логотипом цієї компанії серед стоматологів, то він усім дуже подобається! Але, коли я позначаю, що «ТрайДент» – це туристична компанія, всі висловлюють своє невдоволення: як так, хтось чужий «вкрав» їхню назву!

Єдине, на чому я зупинився спочатку, так це була назва «Класика».

Потім, поки я думав над назвою, я вів переговори з компанією «Сіменс» про покупку устаткування («KaBo» з'явилося потім). Листуючись із «Сіменс», я помітив, що вони постійно плутають назву клініки і весь час пишуть «Клініка Заблоцького» – проєкт «Класика». Мабуть я не сильно звернув би на це увагу, якби не інформація, яку принесла мені моя колега з Львівського архіву.

Виявилося, що раніше, до 1939 року, всі приватні стоматологічні кабінети у Львові називалися за прізвищем лікаря.

Останньою ж краплею, яка змусила мене серйозно зайнятися назвою клініки, була стаття професора Львівського університету ім. Івана Франка Олександри Сербенської «Стефанія і К», присвячена назвам львівських установ.

Через редакцію газети я знайшов авторку і запитав, що вона думає про назву «Класика», і не могла б вона провести серед своїх студентів опитування щодо кращої пропозиції у назві стоматологічної клініки.

– А чому не «Клініка Заблоцького»? – запитала вона, ніби і не почувши, що я перед цим говорив.

– Ну, якось нескромно... – відповів я.

– А ви що, прізвища свого соромитесь?

– Та ні! – якось розгублено відповів я, помітивши, що вона вже йде, мабуть вважаючи, що нашу розмову закінчено.

– Доктор! – ще раз обернувшись в мій бік, гукнула мене професорка. – Запам'ятайте! Розмістити вивіску зі своїм прізвищем буде не так вже й важко! Важко її знімати!

89. ТЕРМIНАЛ

Якось дуже швидко ми звикли до цих європейських викрутасів.

Пам'ятаю, років десять тому, багато хто говорив, що, мовляв, куди нам до цих заморських супермаркетів! Наші люди до цього не звикли!

Звикли! Та ще й як звикли!

Та й досвід вони отримують там безцінний! А потім вони, споживачі, користуються цим досвідом! Та й ми теж, ніде гріха потаїти.

Нехай спробує касир супермаркету не видати нам чек! – навіть важко собі уявити таке, чи не так, панове?

Але чому ж ви гадаєте, що він, споживач, ой, вибачте, пацієнт, не чекає цього чека від вас, лікаря?!

– Але ми ж нічого не продаємо! Ми ж лікуємо! – скажете ви.

– А гроші за це лікування берете?

– ???

Нещодавно моя співробітниця пішла до косметолога в українсько-швейцарську клініку, одну з відомих і дуже авторитетних стоматологічних клінік Києва, яка, крім стоматологічних, надає і косметологічні послуги.

Розраховуючись, вона простягла свою пластикову картку.

– Банкомат у кінці коридору, – сказала їй адміністратор.

– Ну, як же так можна любити кеш?! – з якоюсь злістю в голосі сказала мені потім моя лікарка. – Я до них більше не піду! Мені це неприємно! – завершила свій монолог вона.

І все це сталося в 2014 році, панове!

– Чого ж мені ще не вистачає? – думав я в 1998 році, коли ми тільки-но відкрили свою львівську клініку.

– Терміналу для розрахунку пластиковими картками! Адже мені завжди хотілося зробити клініку, яка за всіма показниками виглядала б як європейська установа! – розмірковував тоді я.

– Ви втрачатимете 2 % грошей, які забере у вас банк! У вас буде дуже мало тих, хто забажає сплачувати картками, – сказали мені співробітники банку, яким не сильно сподобалося моє наполегливе прохання, адже терміналів тоді було ще мало.

Але ми домоглися свого, і, в результаті, були одними з перших в Україні і, напевно, першими серед стоматологів, хто ще в 1999 році встановив термінал для оплати за лікування пластиковими картками.

Яким же було моє здивування, коли, незабаром, карткою розраховувалися по кілька людей на день!

Лише згодом ми зрозуміли, що всі вони – співробітники «Приватбанку»! Виявилося, що їм вже тоді видали зарплатні пластикові картки, і що у них існувала система бонусів для тих співробітників, які розраховуються в електронний спосіб!

До вас не прийшов пацієнт! На консультацію прийшов, а на лікування не прийшов...

– Може, йому не сподобалася вартість лікування? Може, його хтось із співробітників образив? Може, у конкурента якісь інші технології? Може, у них «циркон» якийсь інший? – гадаєте ви.

А, може, все набагато простіше, панове? Можливо, він не прийшов до вас тому, що у вас просто немає терміналу?

90. ПЕРШЕ ЗАДОВОЛЕННЯ

Не повірите, але перше задоволення, якого я очікував від відкриття своєї приватної клініки, – це зовсім не лікування пацієнтів на сучасному обладнанні!

Я мріяв про те, що я, лікар, нарешті припиню брати у пацієнтів гроші!

Працюючи в медичному інституті, я, звичайно, пояснював своїм пацієнтам, що я за свої гроші купую стоматологічні матеріали, анестетики або оплачую роботу зубних техніків, і тому беру у них гроші.

Але як це було принизливо – підставляти кишеню свого білого халата, щоб пацієнти клали туди гроші!

А треба було ще й місце для цього знайти відповідне! Заходимо з пацієнтом, наприклад, в доцентську, а там зайнято! Заходимо в асистентську – там теж зайнято!

Рушимо до куточку біля сходової клітки, а там студенти стоять! Ну що ж, йдемо в туалет!

Добре, що в цьому випадку пацієнт – мужчина!

І ось, нарешті, я не беру грошей!

Для цього у мене є адміністратор!

91. БАТЬКО & СИН

Якось, років із п'ятнадцять тому, мої колеги з Київського медичного інституту попросили мене показати мою львівську клініку їхнім дорослим дітям, які, «облизуючи» вітрини київських магазинів і спостерігаючи велику кількість шикарних машин на вулицях Києва, не хотіли приймати «у спадок» мамину або татову професію. Принаймні, їм не імпонувала та стоматологія, якою займалися їхні батьки. Їм хотілося чогось, схожого на магазини або автомобілі, що були навколо них.

Гадаю, що мої діти, саме навпаки, вибрали мою професію, тому що їм подобалося те, що вони бачили навколо себе, адже коли ми відкрили свою першу клініку, моїй доньці було 14, а синові – 8 років.

Сімейний бізнес! Нове визначення, яке увійшло до нашого побуту останнім часом. Напевно, стоматологія – не виняток. Скоріш, навіть навпаки, якраз саме стоматологія і є самим типовим сімейним бізнесом.

Моя колега в США – стоматолог, а її чоловік – і адміністратор, і директор клініки, тобто вона – лікар, а він займається всіма іншими справами.

Моя дружина – професійний музикант, і донині працює викладачем по класу фортепіано в знаменитій спеціалізованій музичній школі імені Соломії Крушельницької. Водночас, ось уже 16 років вона – директор «нашої» стоматологічної клініки у Львові. Коли вона проводить клінікою екскурсію, то всі думають, що вона – стоматолог. Сьогодні з нами працює і наша донька, яка закінчила Ягеленський університет у Кракові. Ось вона – стоматолог. Ну хіба це не сімейний бізнес?

Але у мене, при цьому, є одна проблема, яку я ніяк не можу вирішити.

Скільки себе пам'ятаю, мені завжди дуже подобалося американське рішення у вигляді таблички «Батько & син», яку американці часто розташовують на фасадах будівель біля назви тієї чи іншої компанії.

Звичайно, це було неактуально для моєї країни, де раніше не було ніякої приватної власності, та ні про яку спадкоємність мови просто бути не могло. Тепер про це можна замислитися!

Нещодавно я рекомендував такий підхід моєму другові, який відкрив свою вражаючу клініку більше 20 років тому. Але він так і не зважився написати «Батько & сини», хоча мав для цього всі підстави. У першу чергу двох синів, які стали стоматологами, і, що найважливіше свою двадцятирічну персональну репутацію.

Особисто мені просто-таки сьогодні написати «Батько & донька» теж якось не з руки, адже на стоматолога вчиться ще й мій син, а писати «Батько & син» занадто рано. Може, коли він стане до лікувальної роботи, біля вивіски «Клініка Заблоцького» повісити табличку «Батько & дочка & син»?

Але от проблема... А де ж тут моя дружина, і що буде, якщо мої онуки теж вирішать стати стоматологами? Так що ж мені писати?

92. МОЯ ДОНЬКА

Як, напевно, багато чоловіків, я хотів, щоб першим у мене народився син. Але у мене народилася донька!

– Бракороб! – сказав мені мій родич.

Тричі, у своєму білому стоматологічному халаті під виглядом співробітника обласної лікарні, я мав намір потрапити до пологового будинку, щоб побачити свою новонароджену доньку.

– Це – вона! – показав я пальцем, як тільки мені вдалося потрапити до палати з новонародженими.

– Як ви її впізнали? – запитала медсестра. – Адже їх дуже багато, і вони всі такі однакові!

– Це ж МОЯ донька! – відповів я. – Розгорніть мені її! – попросив я медсестру.

– От бачите! – якось відразу я зрозумів, що вона вже дуже моя донечка!

Я прав пелюшки і вставав вночі, щоб її пеленати.

Оленка – ім'я, яке для мене стало дуже і дуже рідним!

Хрестини в Сокалі, у батьківському домі, були нібито довгоочікуваним приємним фіналом мого трагічного весілля і нагородою всім нам – мені, моїй дружині, моїм батькам.

Оленка стала улюбленицею всіх моїх друзів і близьких!

– Не треба заздрити! – тепер вже я, жартуючи, казав своєму родичу, який, маючи старшого сина, з любов'ю задивлявся на мою маленьку донечку, і вже й сам дуже хотів, що б у нього народилася донька!

Потім, коли дружина знову завагітніла, я сказав:

– Я знову хочу доньку!

Так, я вже знав, що таке донька! Але... народився син.

Закінчивши спеціалізовану музичну школу-інтернат імені Соломії Крушельницької по класу фортепіано, моя донька вибрала мою професію. Це був для мене сюрприз! Упевнений, що її рішення послужило прикладом і для мого сина.

Вийшовши заміж, моя донька вирішила залишити собі моє прізвище!

Зараз вона вже доросла. Але сьогодні я вже точно знаю, що маленькі діти – це маленькі проблеми, а великі діти – це проблеми великі!

Я вірю, що, незважаючи на те, що їй вже виповнилося 30 років, і що у неї вже двоє маленьких діточок, їй потрібен я, її батько!

Я у тебе є, донечко!

І ти мені дуже потрібна, моя маленька!

93. ПЛАСТИКОВА КАРТКА

Люблю пластикові банківські картки!

В першу чергу, тому що, завдяки їм, внутрішня кишеня мого піджака не випинається, і я можу не розстібати свій піджак. Моє портмоне виглядає досить акуратно, бо в мене всього лише дві або три банківські картки.

Крім того, коли у мене є банківські картки, я можу не носити з собою багато готівки.

Але!

Я не люблю пластикові знижкові картки. Вірніше, не те що не люблю, я їх терпіти не можу!

І питання навіть не в тому, що, якби я носив всі ті картки, які мені пропонують, то мені потрібен був би для цього цілий портфель!

Коли мені пропонують таку картку, у мене виникає відчуття, що мене обдурюють...

Коли, наприклад, у ресторані офіціант запитує, чи є у мене знижкова карта, мені здається, що він тільки й чекає, щоб у мене її не було!

– Вибачте, я забув її вдома.

– На жаль, я не можу дати вам знижку, адже у вас немає картки!

– А ви що, мене без картки не впізнаєте?

– Впізнаю, звичайно! Але у нас такі правила, – начебто вибачаючись, говорить офіціант.

– Ура! І у Заблоцького сьогодні картки немає! – радісно підстрибує він, сховавшись з мого погляду. Напевно, бонус отримує за те, що я її забув?

Якщо ви вже так хочете показати мені свою лояльність, то не питайте мене, чи є у мене картка чи ні, а просто дайте мені цю знижку!

Знижка – це та приємність, яку ви хочете зробити не мені! Адже, якщо я до вас прийшов, то гроші у мене є! Це та приємність, яку ви робите саме собі!

Ви не довіряєте своїм співробітникам, тому вимагаєте, щоб я носив із собою картку? Чому тоді я повинен довіряти вам, якщо ви не довіряєте іншим?

Ні! Краще все ж таки знижкові картки не давати!

Не згодні?

Тоді поясніть мені, що, наприклад, значить оголошення в ресторані «Стейкхауз» в Одесі на Дерибасівській, написане у туалетній кімнаті: «З першого січня знижки не діють!»? Навіщо було давати ці знижки, якщо сьогодні ви їх забираєте?

Або, як зрозуміти менеджмент ресторану «Сейф» у Києві, коли офіціант стверджує, що дисконтна картка не діє, бо ми платимо банківською карткою?!

– От, якби ви платили готівкою, – тоді, так! А так – ні.

– Коли ви давали знижкову картку, ви ж про це не говорили. Або, можливо, ваш менеджер претендує на подяку за ідею, як генерувати КЕШ?! Гнати його треба, вашого менеджера!

– Чому?

– Тому що я до вас більше не прийду!

94. МОЇ ГРОШI

Одного разу мій знайомий із Західної Німеччини сказав мені:

– Знаєш, мені не вигідно працювати цілий рік. Мені вигідно працювати тільки півроку, а потім, на зиму, коли газ дуже дорогий, закрити свою клініку і квартиру, і виїхати на півроку відпочивати, наприклад, до Таїланду!

– Це чому ж? – запитав я.

– Тому що податок, який я заплачу з суми, заробленої за рік, дорівнюватиме сумі мого заробітку за півроку!

– Не зрозумів...

Треба сказати, що ця розмова відбулася десь років 20 тому, коли я ще не знав, що таке податки. Та й у СРСР податків, у свідомості людей, просто не було!

– Ну що ж тут незрозумілого? Все, що я зароблю за наступних півроку, я віддам державі, як податок! Та ще газ взимку дуже дорогий!

Потім, протягом багатьох років, я шукав відповідь на запитання, чому ж мої співгромадяни не хочуть платити податки? Чому вони хочуть чесного Президента, чесних депутатів, навіть до Європи хочуть, а податки платити не хочуть?

– Ні, я не хочу таку велику офіційну зарплату! – сказав мені нещодавно мій співробітник. – Я ж з неї повинен податок заплатити!

– Ну, так і добре! Твій податок – це пенсія твоєї ж мами! Це ж хороші дороги! Це ж плата за цивілізацію, врешті-решт! – сказав я.

– ???

– Податки потрібно платити з задоволенням і з думкою: «Дякую, що я є»!

– Легко тобі говорити! Це ж мої гроші! Ось вони у мене в руках, а я тепер повинен їх віддати, чи що?

– Я зрозумів! Ти просто неправильно підраховуєш!

– Як це, неправильно?

– Звісно, віддавати свої гроші важко! Ти просто не вважай їх своїми!

– Це як?

– Ну, наприклад, заробив тисячу, і відразу поділяй навпіл. Просто уяви, що ти заробив не 1000, а тільки 500! Тоді і не віддаватимеш свої гроші!

95. «ЗНИЖКА» ДЛЯ МАМИ

У мене завжди було розуміння моєї відповідальності – як перед пацієнтами, які самі звернулися до мене за консультацією, так і перед членами їхніх родин, особливо щодо літніх батьків і маленьких дітей.

– Маю звернути вашу увагу на те, що маленькі діти, як і літні батьки самі до стоматолога не приходять! І тих, і інших потрібно привести! – пояснював я своїм пацієнтам. – Дітей потрібно приводити заради профілактики, а літніх і беззубих – на імплантацію, хоча вони, батьки, з одного боку, ніколи не скаржаться, а з іншого, вони просто не знають, що таке імплантація і як вона може змінити якість їхнього життя!

Десь на початку 2000-х я помітив, що в клініці збільшується кількість літніх пацієнтів, яких приводять їхні дорослі діти.

Що ж я можу для них зробити? Як я можу подякувати їм за це? Причому, вони не просили мене ні про які знижки!

– Яке лікування запропонувати вашій матусі?

– Таке, яке ви б запропонували своїй!

Незважаючи на те, що вони ні про що мене не просили, у кожному конкретному випадку я шукав якусь приємність саме для мене, і єдине, що я міг зробити, – зменшити вартість лікування.

Я вирішив, що у випадках, коли за батьків, бабусь чи дідусів платять їхні дорослі діти, всім без винятку зменшувати вартість на 15 %!

Це була і повага, як до батьків, які так виховали своїх дітей, так і до самих дорослих дітей, адже виховання від батьків замало – це виховання ще потрібно в себе увібрати!

А потім, ви ж платите за маму не таємно, а за згодою, наприклад, дружини або чоловіка, які можуть сказати, що в їхній родині ці гроші потрібніші, ніж, скажімо, «мамині зуби»!

Отже, це навіть і не знижка!

Це – моя повага до цінностей чужої родини! Ця опція з 15 % застосовується і в тих випадках, коли, скажімо, успішний брат платить за свого не успішного брата. Адже, погодьтеся, якщо в родині підтримують такі витрати щодо близьких, за яких вони не зобов'язані платити, це свідчить про високі моральні якості або цінності цієї родини.

Зібравши своїх співробітників, я розповів їм про те, що я даю розпорядження про 15 % зменшення вартості для таких випадків.

– Але ви не хвилюйтеся! Ви як заробляли, так і будете заробляти! Це буде знижка тільки від мене, як від керівника! – поспішив я заспокоїти своїх співробітників.

– Ні! Ми теж у цьому беремо участь! Ми також згодні заробляти на 15% менше! – майже в один голос сказали мої лікарі!

96. ЯНГОЛ

Мої друзі видавали заміж свою 18-річну доньку.

– Ну як вони їй не заборонили в такому віці виходити заміж? – перше, про що можна було б подумати, ось так от, з боку.

Адже моя донька вийшла заміж у 22, і мені здавалося, що це занадто рано! Могла ще помандрувати світом, повчитися, а потім вже заміж виходити! Ось вони, ці іноземці, поки не «стануть на ноги», так про весілля і не думають!

Але як же тут заборонити?

Я ось спробував десь роки за два перед весіллям сказати своїй доньці, що мені її вибір не дуже-то й подобається! І що?

Нічого! Просто я зрозумів, що вона закохана, і що я не маю їм заважати.

Але от десь років через п'ять після весілля вона мені раптом каже:

– Пам'ятаєш, тату, ти мене лаяв вдома у бабусі, і говорив, що тобі мій Андрій не подобається?

– Пам'ятаю!

– А знаєш, що я тоді подумала?

– Ні, звичайно!

– Ось зателефоную я зараз Андрію, і нехай забере мене звідси!

«Як добре, що я тоді не наполіг на своєму! – подумав я. – Але навіщо вона мені це розповіла, так і не зрозумів!»

А, може, у нас все не так, як за кордоном?

Начебто для дівчини вік 22-23 роки – саме воно! Та й народжувати дітей у такому віці краще, ніж в 30, як у цих іноземців.

А для хлопців, начебто, 25-27 років – теж у самий раз!

Так, ну що ж це я?

Адже ось моєму синові 24 роки, і я вже протягом як мінімум трьох років готовий до того, щоб він одружився. Ні, не те, щоб я цього хочу! Я думаю, що це занадто рано! Просто він ось уже років із шість зустрічається з дівчиною! І я, як батько, у якого є донька, як мені здається, розумію як дівчину, так і батьків дівчини, з якою зустрічається мій син. Адже вона – його ровесниця і їй час заміж!

А ось мама мого похресника, якому вже виповнилося 25 років, вже дуже не хоче, щоб її син одружився.

– Та куди йому одружуватися! Він же такий молодий!

Мама мого друга, який так і не одружився, і якому торік виповнилося 50 років, теж все не хотіла, щоб її син одружився, і постійно торочила:

– Та куди йому одружуватися? Він же такий молодий!

Ну, як тут не визнати, що щастя залежить не від віку!

Ще в церкві, тобто в костелі, чомусь звернув увагу на розклад, згідно з яким служба Богослужіння може проводитися українською, польською або російською мовами. На самому ж весіллі я раптом зрозумів, що молодята розмовляють між собою українською, дідусь нареченого росіянин, дідусь нареченої – поляк. Батько нареченого Владислава, якого всі називали Вікай, – китаєць. Сьогодні він спеціально прилетів на весілля до Львова з Пекіна.

Таки в цікавий час ми живемо, друзі! Навіть якщо б і хотіли, вплинути ні на що і так не можемо!

Увесь вечір я дивився на молоду пару. Я давно не бачив таких щасливих і закоханих, як ця 18-річна наречена і її 21-річний хлопець. Я дивився на її обличчя, і мені здавалося, що вона – просто Янгол!

А от у мого 24-річного сина весілля цього року, схоже, не буде. Його дівчина чомусь передумала.

Але от не знаю, радіти мені цьому чи ні?

97. НАЙМОЛОДШИЙ ДIДУСЬ

Ми з Мироном Угриним – найсправжніші, прямі конкуренти. Обидва займаємося зубною імплантацією. В обох – пристойні клініки. Обидва вже не молоді, ніби-то авторитетні стоматологи. У «маленькому» семисоттисячному Львові у нас начебто одні й ті ж клієнти (пацієнти).

Звичайно, іноді трапляється, що наші спільні знайомі вибирають: кому з нас віддати перевагу, – а так... вони, пацієнти, у кожного з нас, свої. Комусь більше подобається він, а комусь – я.

Але всі інші стоматологи нам заздрять!

– Ну як же ж так, вони ж конкуренти? – задаються питанням деякі.

– Ми, в першу чергу, – друзі!

Бували часи, коли у нас було навіть два однакових спортивних автомобіля представницького класу – Альфа-Ромео-164, червоного кольору. У всьому місті таких було – тільки два! Коли хтось говорив, мовляв ми тебе там-то і там-то бачили, у нас завжди була заготовлена одна й та ж відповідь:

– То був не я, то був Угрин! – казав я.

– То був не я, то був Заблоцький! – казав він.

Коли Мирон будував свою клініку, я будував будинок, а коли Мирон будував будинок, я будував свою клініку.

Зараз ми з ним майже сусіди. Живемо за містом, у Брюховичах, що неподалік від Львова. Одного часу, коли я займався капітальним ремонтом свого особняка, то кілька місяців жив у Мирона вдома.

– Ось набалакаємося! – сказав Мирон.

Не повірите! Ми бачилися лише кілька разів. Коли я вранці їхав, він ще спав. Коли він приїжджав з роботи, я вже спав. Ось так ми і жили, в одному будинку.

Ми з Мироном – не тільки друзі.

Ми ще й однокурсники.

Ми з Мироном не тільки однокурсники!

Ми ще й співробітники однієї й тієї ж кафедри – ортопедичної стоматології.

Якось, 24 роки тому, після засідання кафедри, я похвалився Миронові:

– А знаєш, у мене вчора народився син!

Вже прощаючись, помічаю, що Мирон теж хоче мені щось сказати, але не знає як. Зібравшись з силами, він все ж сказав:

– А у мене вчора народилася онучка!

Ось так! Ми з Мироном – друзі, однокурсники і майже ровесники, він 1956-го року народження, а я – 1959-го, але Мирон – поза конкуренцією! Він з нас наймолодший: наймолодший дідусь!

98. НЕ НАШ МЕНТАЛIТЕТ

Складною виявилася доля у моєї, досить близької, знайомої, стоматолога, яка, завдяки своїм дуже заможним і працьовитим батькам, мала тут, у Львові, хіба не все, про що можна було тільки мріяти. Якби в СРСР можна було відкривати приватні клініки, то, завдяки можливостям її батьків і її вишуканому смаку, у неї була б найприголомшливіша клініка.

Але для того, щоб довести собі або своїм батькам, що вона в цьому житті багато чого може і сама, вона виїхала до Америки.

Так! Вона й справді виявилася дуже сильною жінкою! Вже незабаром до нас дійшли чутки про те, що вона «знайшла» гроші, десь близько $100.000, і вступила там до медичного інституту.

Мама, яку ми час від часу провідували, плакала і весь час говорила, що їй там дуже важко, але така вона вже є, її донька!

За кілька років ми почули, що вона закінчила інститут, вийшла заміж і що вони з чоловіком навіть купили там клініку.

Звичайно ж, плануючи в 2003-му свою поїздку в США, у Бостон, на конференцію, я мріяв потрапити до клініки моєї знайомої, яка, як я з'ясував, жила і працювала десь в передмісті Нью-Йорка. Адже це ж зовсім поруч, всього лише кілька годин поїздом.

Наша зустріч відбулася дуже зворушливо, і ми дуже довго не могли відірватися від спогадів. Уже близько трьох годин ночі, сидячи в барі в найвищій будівлі Нью-Йорка, я вкотре згадав про її клініку.

– Я звідси не поїду, поки не побачу твою клініку! – категорично заявив я.

Мабуть, сказано це було настільки категорично, що навіть її чоловік, не все розуміючи українською, зрозумів, що доведеться їхати!

Мабуть, мої очікування були надвисокими, адже це була перша американська клініка, яку я чекав побачити, але навіть серед ночі, відвідавши цю клініку, я зрозумів, чому вона всіма правдами й кривдами не хотіла мені її показувати. Клініка нагадувала маленьку радянську поліклініку на два крісла з розсувним склом у реєстратурі, поряд із якою стояли м'які меблі сорокарічної давності...

З того часу минуло більше десяти років, і я вже й не пам'ятаю інших деталей цієї клініки, але до сьогодні пам'ятаю нашу нічну розмову:

– Ми купили цю клініку у одного дантиста, який пішов на пенсію. Нам ще дуже пощастило, адже тут не можна по-іншому! – сказала вона.

– Але чому ви не зробите ремонт, не поміняєте ці старі меблі? Це ж все можна зробити протягом одного місяця! І це не так дорого! – прикинув я.

– Ми не можемо зробити ремонт у всій клініці за раз та ще й змінити меблі!

– Чому? Адже навіть при тому ж обладнанні вся клініка стане зовсім іншою, сучасною!

– Нас не зрозуміють люди, наші пацієнти! Вони подумають, що ми занадто багато на них заробляємо, якщо можемо собі таке дозволити!

99. УЧИТЕЛЬ

1990 рік, грудень. Захист моєї кандидатської дисертації.

Хвилююся не тільки я, вкотре переглядаючи текст мого виступу, але й мій науковий керівник, доцент Валентин Федорович Макєєв, який нещодавно став завідувачем кафедри, і я у нього, як не крути, – перший дисертант!

В актовому залі Львівського медичного інституту збираються члени Вченої Ради, опоненти – професор Юрій Семенович Чучмай, професор Валерій Петрович Неспрядько, гості, у тому числі і мої батьки.

Раптом бачу зблідлого Валентина Федоровича, якого тільки-но підкликав до себе голова Ради академік Михайло Васильович Даниленко.

– Шановні колеги! До Ради надійшла заява від професора Евальда Яновича Вареса, в якій він просить зняти з захисту ди- сертацію Ярослава Заблоцького, так як вона не відповідає вимогам ВАК (Вища Атестаційна Комісія), сказав голова.

– Професор Варес, який приїхав до нас з Донецька, проаналізував роботу здобувача Я. В. Заблоцького, яка знаходиться в бібліотеці інституту, і стверджує, що в ній не вистачає декількох фотографій, які, на його думку, не дають підстав повірити в обґрунтованість отриманих результатів! – продовжив він.

– Швидше за все, я помилково здав в бібліотеку власний, шостий, тобто зайвий, примірник дисертації, у якому, дійсно, не вистачало декількох фотографій, – тремтячим голосом пояснив я.

Після, приблизно, півгодинних дебатів Рада призначає комісію, якій належить вивчити всі шість примірників моєї роботи і з'ясувати, наскільки відсутність фотографій впливає на обґрунтованість фактів, що викладаються в результатах дисертації.

На сцену запрошують дисертанта, який мав захищатися після мене, а я їду збирати всі примірники своєї дисертації і чекати на вердикт Ради – знімати мою дисертацію з захисту або дозволити захистити її результати!

Години за три, публічно обговоривши цей прецедент, Рада відкритим голосуванням... дозволяє мені захист!

Мені вже не потрібно було підглядати в текст моєї доповіді, і я відрапортував на одному диханні, а в залі в цей час було чути, як літають мухи.

– А можна мені поставити дисертантові запитання? Це ж публічний захист, так? – звернувся до голови професор Варес після моєї доповіді.

– Так! Звичайно!

– Для початку у мене буде десять запитань, і якщо дисертант на них відповість, то я поставлю йому наступних десять!

Що вам сказати, друзі? Мені здавалося, що я позабував усе на світі! На перше запитання відповіді у мене не було, на друге теж... І лише на десятому запитанні я прозрів:

– Що це за мультиплікація? Ви кажете про позитивні результати вашого дослідження, і в той же час пишете, що у всіх досліджуваних щурів був інфаркт?

– Саме так, шановний професоре! У щурів, які живуть в умовах віварію, тобто в умовах стресу, інфаркт вважається нормою, і він спостерігається у всіх групах, як у контрольній, так і в досліджуваній! – Дякую моїм колегам з одеського віварію Світлані Клебанській і Валентину Кореню, де ми проводили ці дослідження і з якими ми все це докладно обговорювали і аналізували.

Не знаю, звідки в мене знайшлися відповіді на всі попередні запитання! Мені здавалося, що в усьому залі було чути, як голосно стукає моє серце!

– Ви задоволені відповідями? – запитав голова. – Ви будете ставити ще питання дисертантові?

– Ні, дякую! Я задоволений, – завершив професор Варес.

– Нічого собі захист! – говорили одні.

– Скільки ти йому заплатив за такий ПІАР?! – запитували інші.

– Дякую, Евальде Яновичу! За те, що дали можливість працювати з вами в якості особистого зубного техніка. За те, що дозволили бути членом гуртка на кафедрі, коли ви нею керували. І, найголовніше, дякую вам за школу життя! – зі сльозами на очах сказав я у своєму заключному слові.

Що ж я можу сказати сьогодні, через майже 25 років після цього захисту?

Те, що й говорив тоді, але вже абсолютно серйозно:

– Дякую Вам за школу життя! Ви завжди будете моїм Учителем, професоре Варес!

100. ДIДI I ЗЕНЯ

До усвідомлення того, що я – дід, я звик відразу.

Мабуть, це через вік, адже дідом я став п'ять років тому, в 50 років, завдяки тому, що у мене народилася онучка Діана.

– Діді! – навіть і не пам'ятаю, хто мене так назвав першим, але мені таке «звання» сподобалося. Але я добре пам'ятаю, що моя дружина тут же поспішила уточнити:

– «Діді», звичайно, звучить добре. А я буду просто «Зеня»!

Я думаю, що ЇЇ можна зрозуміти, адже вона молодша за мене, на цілих два роки!

А от мій друг, який старший за мене на два роки, не хоче, щоб його називали «Діді»! Він, взагалі, не вважає себе дідом, хоча має вже трьох онуків.

– От, коли мої онуки стануть звертатися до мене «Діді», тоді, можливо, я і стану Дідом! – каже мій друг.

Я розумію, що він так тягне час, аби якомога пізніше почути це «Діді» на свою адресу. Але це не головне, що ним рухає!

Головне – у мого друга є маленька донька Софія, якій десь років дев'ять, і вона кожен день ніжним дитячим голосочком звертається до мого «дорослого» друга не інакше як «тато»!

Це, напевно, щастя! Його мрія збулася, адже, маючи двох синів, він багато років поспіль жартував:

– Моя дружина не хоче від мене дітей!

Так, він дуже хотів доньку, і тепер вона у нього є. І він її дуже кохає!

А онуків він поки не бачить. Любить, напевно, але не бачить! І він у цьому не винен. Йому 57, але у нього просто маленька донька, і йому ще довго потрібно бути молодим!

Зовсім нещодавно, у літаку, я побачив іншого свого приятеля, якому всього на два роки більше, ніж моєму другові, десь 59. Він летів зі своєю молодою дружиною, вся краса якої лише в тому, що вона молода. Разом з нею була її мати, тобто теща мого приятеля, яка, як мені здалося, набагато молодша за нього самого. І от він, бігаючи до бортпровідників, щоб то підігріти, то охолодити молоко для їхньої однорічної дитини, і, заодно, намагаючись принести щось попити ЇЇ мамі, якось вже виглядав не молодше, а старше свого віку...

– Ні! – кажу я собі. – Мені здається, що, особисто, я не хочу більше бути «Татом»! Я хочу бути «Діді», і щоб зі мною якомога довше була моя «Зеня».

101. ДИСКОТЕКА

Важкі бувають часи. Ось як тоді, в 1994-му...

– Студенти не хочуть вчитися, а пацієнтам не до зубів – у них просто немає грошей! Що ж мені робити? – запитав я у нашої гості з Москви Марини, сестри моєї дружини.

– Так у нас теж все якось не весело. Але от мої друзі відкрили дискотеку. Кажуть, що справи в них йдуть дуже добре!

– Може, познайомиш? – поцікавився я.

– Яка дискотека?! Яка Москва?! – втрутилася в розмову моя дружина.

Але квитки до Москви я все ж купив.

– Ну, просто поїду подивлюся! І так нічого робити, – сказав я напередодні вильоту своїй дружині, яка просто махнула рукою на мою впертість.

Прокинувшись вранці, я зрозумів, що або моя дружина права, або просто не судилося – на вулиці випало півметра снігу і ніякої можливості дістатися до аеропорту з нашого заміського будинку просто не було!

Але я не здавався.

– Хочу взяти в оренду вашу їдальню! І так вона у вас пустує, – звернувся я до свого пацієнта і друга, ректора політехнічного інституту.

– Так, часи такі... Вона дійсно пустує. Але навіщо вам ця їдальня?

– Розумієте, я, кандидат медичних наук, сповнений сил і енергії, але у мене таке враження, що зараз нікому і нічого не потрібно. Ось я і вирішив відкрити дискотеку. Я ж не можу сидіти без діла!

– А чому ви ще не доцент? Гадаю, вам варто стати доцентом, потім захистити докторську і стати професором, – нібито не почувши мене, сказав він.

– Але мені ще немає 35, а у нас в медичному нема звичаю в такому віці ставати доцентами. От якби мені було 53... – сказав я.

– А ви у свого завідувача цікавилися? Вам відмовили? Ось я, наприклад, ще раніше пропоную своїм талановитим співробітникам ставати доцентами, щоб такі «розумні» думки, як вам, їм в голову не лізли! – підсумував він.

– А як ви думаєте, шеф, я можу бути доцентом? – кілька днів по тому запитав я у свого завідувача кафедрою.

– А чому б і ні? – трохи поміркувавши, відповів він.

– Я обов'язково стану доктором медичних наук і професором! – подумки я дав слово своєму другові, завдяки якому набрався сміливості запитати про своє майбутнє і забути про дискотеку!

Першим, кому мені захотілося повідомити, що я став доцентом, був саме він – мій друг, Юрій Рудавський. І саме він першим дізнався, що я захистив докторську і став професором!

– Я додержав даного Тобі слова! Але мені Тебе дуже не вистачає, особливо в твій День народження, коли на вулиці весна, коли все навколо оживає! Шкода, що Тебе немає з нами...

102. ВОДIЙ АВТОБУСА

Я завжди пишався своїм батьком. Пишався, тому що бачив, як він ставиться до людей, і як люди ставляться до нього.

– Напиши собі на спині великими буквами: «Я – той, хто робить людям добро»! – час від часу повторювала йому моя мама, коли серед ночі по дзвінку «чужої» людини він вставав і поспішав комусь на допомогу.

– Доведеться переносити святкування свого Дня народження, – якось сказав мені друг мого батька, головний лікар районної лікарні Богдан Городенчук. – Адже твій батько в рейсі!

– А що, без батька не можна?

– Ну який же це День народження без тамади?!

Так! Який він був тамада!

За часів СРСР була така ініціатива «Алло! Ми шукаємо таланти!», коли по селах їздили столичні фахівці, вишукуючи в клубах сільських самородків.

Запрошували і батька до якогось київського театру. Але він відмовився! Вірніше, його не відпустили з дому, адже, за їхніми сімейними традиціями, він виховував свого брата, який був молодший за нього на 18 років.

Отже, батько майже все своє життя пропрацював водієм автобуса.

Коли я був маленьким, я часто їздив з ним по маршруту «Червоноград – Новоселище», сидячи на капоті його «ПАЗіка».

– Коли ви будете їхати наступного разу? – питання, яке дуже часто ставили йому пасажири.

– А наступної суботи – ви чи напарник?

– Я буду працювати в неділю, а в суботу буде мій напарник.

– Мені, звичайно, краще в суботу, але що робити, поїду у неділю! Але з вами!

«Ну, яка їм різниця, з ким їхати?» – міркував я, часто спостерігаючи за тим, як батько зупинявся по дорозі, і навіть у дощ виходив на вулицю, допомагаючи комусь занести в автобус мішок картоплі.

Потім, коли батько став водієм «Ікаруса», він не змінився.

– Чому ти знов затримався? Знову розвозив по домівках всіх дідусів і бабусь? – вже просто так говорила мама, навіть і не сподіваючись, що він колись зміниться.

Як же він обожнював стареньких!

Коли я став дорослим, часто замислювався про свого батька, переймаючись, що, мабуть, Бог не нагородив мене такою добротою, як мого батька.

Він помер в 1995-му, коли йому було 63 роки. Він так і не побачив мою клініку і нічого не знає про мої успіхи. А я так і не встиг його запитати:

– А що Я можу зробити для людей похилого віку? Як же МЕНІ їм допомогти, Тато?

103. ЗАПИТАЙ У БАБУСI

Одного разу приїхав до мене на «Мазераті» парубок, майбутній чоловік моєї племінниці.

– Класна у вас клініка! Але мої батьки до вас не приїдуть. Вони воліють лікуватися у Швейцарії.

– А бабуся?

– А що бабуся?

– Бабуся теж лікується у Швейцарії?

– Ні! А їй-то навіщо? У неї і так штучні зуби, які вона на ніч знімає. У неї ж нічого не болить!

– Так, але вона не може такими «зубами» жувати! Вона не може відкусити окраєць хліба або яблуко! Це  люзія, а не зуби! – поспішив я пояснити молодій людині, що таке «зуби в склянці».

– Ніколи не чув, щоб бабуся скаржилася! – сказав він.

– А ти хоча б уявляєш собі, як це – жувати або просто розмовляти з такими пластмасовими протезами?

– ???

– Знаєш, як виглядає мобільний телефон?

– Звісно.

– Уяви собі, що у беззубої людини в роті два таких телефони. Верхнім вона утримує нижній, а нижнім – верхній! І якщо вона широко відкриє рота, обидва телефони просто випадуть!

Хлопець поїхав.

А я подумав: а що, якщо розповісти про це всім молодим людям, які люблять своїх бабусь? Ось прийдуть вони додому і запитають:

– Бабусю, а зуби в тебе знімаються?

І якщо бабуся відповість «так», вони звернуться вже до тата:

– Тату! Наша бабуся страждає! У неї немає зубів! А протезами, які їй зробили в поліклініці, вона не може їсти, і їй важко розмовляти!

– ???

– Їй потрібні імплантати! Я знаю, що сьогодні є можливість повернути нашій бабусі, твоїй мамі, зуби, які виглядають і працюють як справжні зуби! Це роблять у світі вже більше 40 років! Але вона ж не знає, що зубна імплантація придумана саме для таких, як вона, і що це може змінити якість її життя!

– Але ж вона не скаржиться!

Так! По собі знаю! Батьки не скаржаться!

104. ПОРАДА

Як легко давати поради!

Особливо тоді, коли тобі 50, 55, а ще краще – 60 років.

– Ти повинен слухати своїх батьків! Ти повинен слухати бабусю і дідуся! Вони ж тобі хочуть тільки добра!

– Не треба погоджуватися з тим, що я тобі кажу! – пам'ятаю свої слова, сказані моєму 19-річному синові, коли ми обговорювали питання його навчання в Кракові. – Спочатку лікувальний, а потім стоматологічний! Маєш мені просто повірити!

А, може, я таки не правий у своїх порадах, або як добре, що все вийшло саме так, як я і передбачав? Добре, що син зараз задоволений «своїм» нашим рішенням! А якби все склалося не так? Що б я тоді йому казав?

– Ти маєш приходити додому не пізніше, ніж о сьомій вечора. У тебе ж молода дружина і маленька донька! Вони на тебе чекають! – каже мій «дорослий» друг своєму 30-річному синові.

– А як «о сьомій» приходив додому ти, коли тобі було 30? – згадав раптом я. – Ти що, забув? А коли приходив додому я, коли мені було 30?

– Може, припиниш наїжджати (швидше за все, тоді це було інше слово) на свою дружину?! – говорив я своєму другові, який одружився в 19 років!

– Ти повинна те! Ти повинна це! – весь час збільшуючи кількість вимог до своєї дружини, не заспокоювався мій друг.

– Дограєшся! Адже ти ж не чуєш її вимог, ой, вибач, побажань! – намагався заперечити я, благо я в цей час ще не одружився.

– Але я ж чоловік! Я ж глава родини! Мені – можна! – заперечував він.

Що чують молоді люди, яким 19, 20 або навіть 30 років? Про що вони думають?

Про те ж, що й ми, тоді, коли нам було 19, 20 або 30!

Можливо, хтось скаже, що одружився на тій, кого вибрали йому його батьки?

Або хтось не чув від батьків такої репліки, як:

– Ну ось чому ти не одружився, наприклад, на Ані, доньці нашого друга? Вона така гарна і така розумна! І тато у неї – дивись який!

Але що ж робити, якщо ми бачимо, що наші дорослі діти помиляються?

– Колись, ще дуже молодою, я вийшла заміж за людину, яка виявилася наркоманом, – розповіла мені свою історію одна моя знайома.

– У нас більше немає доньки! – сказав їй тоді батько.

І ані слова не сказала їй її мама!

– Коли чоловік помер, я зрозуміла, що батько, загалом, був правий! Але наші стосунки з ним так і не налагодилися...

– Мамо! А чому ж ти нічого не сказала мені? Адже ти ж бачила, що я помиляюся!

– Бачила. Але ти б мене тоді не почула! Ти повинна була сама завершити свою помилку, донечко!

105. НА ВСЕ ЖИТТЯ

Скільки жінок «купилися» тоді, в 90-х, а також, на жаль, і зараз у 2000-х, на цю уявну красу – металокерамічні коронки.

Сьогодні все те ж саме – тільки тепер це не металокераміка, а циркон.

Слова, які ніхто з пацієнтів не розуміє, але розуміє, що це модно, і що зуби будуть білосніжно білими! Але чомусь ніхто з них не питає, і мало хто з лікарів поспішає пояснити, що ці «казкові» коронки потрібно з часом змінювати!

Металокерамічна або цирконієва коронка – це як шапка-вушанка з хутром! Просто традиційна металокераміка – це чорний низ і білий верх, де чорний – це метал, а білий – це кераміка, а цирконієва коронка – це білий низ і білий верх! Іншими словами, циркон – це просто як білий метал!

Є ще й безметалева кераміка. Але, за великим рахунком, для людини важливо розуміти, що коронка – це все одно коронка! Що, з одного боку, для того, щоб зробити коронку, здоровий, як правило, зуб потрібно точити або, іншими словами, – препарувати! Або ще іншими словами, знімати з зуба емаль! Те, що одного разу буде обточене, вже не виросте, і найголовніше, що ці коронки рано чи пізно потрібно буде міняти! І так кілька разів за життя! Дивлячись, коли почали!

Це ж вам не дерево посадити і не сина народити, один раз і все!

Коли ми тільки відкрилися, в 1998 році, до мене прийшла дуже красива п'ятдесятирічна жінка – викладачка консерваторії. І не просто викладачка, а вчителька моєї дружини по класу фортепіано!

Вона чомусь була впевнена, що їй потрібно переробити її штучні коронки, які, на її погляд, були зроблені неякісно.

Мій колега, який її протезував всього за рік до цього, був великим професіоналом, але якось піддався її чарам і погодився зробити її зуби красивішими, і до того ж ще зарано зробив ці коронки після лікування пародонтиту (запалення ясен). Ясна опустилися і стала видимою чорна облямівка металу навколо кожної коронки, яка звичайно ж псувала її чарівну посмішку.

Запізно було переконувати її в тому, що не варто було робити ці коронки взагалі – ні у мене, ні у когось іншого. Я розумів, що її зуби вже препаровані і повернути вже нічого не можна. Я розумів, наскільки відповідальною була ця робота і коментував їй кожен етап.

Як тільки ми закінчили роботу, яка вийшла на славу, і вона раз у раз милувалася своїми «моїми» зубами, дивлячись на них у дзеркало, я був необачний сказавши їй, що років за десять ці зуби будемо міняти.

Почувши ці слова, вона підхопилася з крісла і втекла! Через півгодини вона повернулася вся в сльозах, і якось дуже сумно промовила:

– Я ж була впевнена, що якщо коронки зроблені добре, то це – на все життя!

106. ЦIНА ПИТАННЯ

Все коштуватиме вдвічі дорожче, ніж планувалося, і триватиме втричі довше, ніж очікувалося. Здається, саме так свідчить славетне прислів'я.

Але тоді, в 1996-му, коли я шукав гроші на покупку першої квартири під клініку площею 100 кв. м, я цього прислів'я не знав, як не знав і того, скільки це коштуватиме, і скільки це триватиме. Простіше кажучи, я про це навіть не думав. Хоча «це» ще не мало чітких обрисів, я розумів, що приміщення в самому центрі Львова, навпроти замку графа Потоцького, завжди матиме свою цінність.

Але цієї площі мені здалося замало! Коли ж продавалася друга, суміжна, і аналогічна квартира, то на площі я вирішив заощадити. Адже чим менше буде площа, тим менше потрібно буде позичати грошей.

– Давай поміняємося, – звернувся я до сусіда Зеновія Кузимківа. – У мене 200 кв. м. Це мені забагато! Твоїх 150 кв. м, мені буде якраз!

Але він відмовився! І слава Богу! Та й звідки мені було знати, що на площі сусіда через 15 років я відкрию свою другу клініку, дитячу, і що в 2014-му площі в 700 кв. м мені буде недостатньо.

Звісно, позичаючи чужі гроші, я мав якийсь тил. У першу чергу, це була наша з дружиною двокімнатна квартира на вулиці Переяславській, яку ми хотіли в майбутньому залишити дітям. Благо, тоді ми вже жили за містом, в будинку, який ми побудували в 1990-му. Досвід проживання за містом показав, що жити одночасно «на два будинки» неможливо.

– Головне – це ж не квартира, а бізнес, тобто власна справа, яка має приносити прибуток! – переконував я свою дружину, яка не хотіла продавати квартиру.

Був ще батьківський будинок – особняк у місті Сокалі, у 70 км від Львова, дозвіл на продаж якого ще до своєї смерті дав мені батько.

На жаль, як будинок, так і квартиру в цей час продати було дуже важко! Але поки я позичав гроші на купівлю квартир, а потім ще й на ремонт клініки, я не переживав. Таке реконструйоване приміщення в центрі, біля національного банку, можна буде легко продати, можливо, навіть і заробити! – думав я.

Два роки ремонту, 450 вантажівок сміття і 30 тисяч цегли! Швидше за все, це краще було обізвати не ремонтом, а будівництвом, та ще в будинку, якому близько 200 років.

– Докторе, це виглядає як ваша могила, а оце будівництво – як довгобуд, який ніколи не закінчиться, – якось невдало, як мені здалося, пожартував мій друг, дивлячись то вгору, то вниз на приміщення висотою більше 10 метрів, адже в той час там було відсутнє перекриття між підвалом і стелею другого поверху.

Через кілька років він зізнався мені, що, побачивши мій «розмах», мовчки подумав, що грошей, які він мені позичив, я йому, напевно, не поверну!

Але мені було не страшно!

Мені не було страшно навіть тоді, коли після переговорів з «Сіменс» і «KaBo» я усвідомив, що на обладнання мені потрібно десь 500 000 DM (сьогодні це приблизно стільки ж, але в євро). Страшно стало тоді, коли ми вже купили обладнання! Продаж приміщення якось відразу втратив весь сенс, що зігрівав мене весь цей час!

Я зрозумів, що саме приміщення продати легко, але якщо у мене не вийде, то приміщення разом з обладнанням просто ніхто не купить! Не купить навіть за залишковою вартістю!

Десь через рік особняк у Сокалі ми все ж продали, насилу за $15 000, і на ці гроші купили ортопантомограф (рентген-апарат), а наша квартира на Переяславській продавалася ще довго.

Але це все вже не мало ніякого значення! Тому що назад дороги вже не було! Дорога була тільки вперед!

107. ЙОГО РIВЕНЬ

У 1999-му, пролітаючи над вечірнім Каїром, я не міг відірватися від ілюмінатора – як там все виблискує! Мені здавалося, що в Каїрі освітлений кожен провулок!

Потім, біля нашого готелю, я вперше побачив, як працює автоматична система поливу газонів.

– Ця трава навіть зеленіша за нашу! – подумав я. І це все в пустелі, де ще вчора був тільки пісок!

Країна контрастів, як потім зрозумів я. Велич і злидні! Недобудовані будинки без верхніх поверхів! Виявляється, що тоді можна не платити податки на житло! На дахах цих будинків єгиптяни тримають худобу!

Повертаючись з Каїра і пролітаючи над вечірнім Львовом, я знову не міг відірватися від ілюмінатора – там було так темно! Навіть на центральних вулицях темно!

– Ну чому не освітлюється центр, або, скажімо, чому не підсвічується Національний банк? – подумав я. – Адже це ж не музична школа, у якої на це немає грошей!

– Юрію Кириловичу! Ви не могли б влаштувати мені зустріч з мером, Василем Куйбідою? Наскільки я знаю, ви з ним друзі? – звернувся я до мого пацієнта і приятеля, ректора Львівської політехніки.

– Мер запитує, на яку тему ви б хотіли з ним поговорити? – через деякий час запитав мене мій приятель.

– Так на дуже просту! Я хочу освітити Львів! Я ось тут поговорив зі своїми друзями і пацієнтами про те, щоб за свої гроші купити світильники, електричні дроти. Я ж розумію, що в мерії немає грошей! Ми оплатили б усе, включаючи монтажні роботи. Мерія взяла б на себе лише витрати з електроенергії. Ось ми всі разом і допоможемо місту. Уявляєте, як блищатимуть церкви, костели, музеї, школи!

– Мер не хоче з вами зустрічатися, доктор! Він каже, що це не Його рівень! – повідомив мені мій приятель через кілька днів.

Як багато людей сьогодні думають, що вони можуть бути мерами, президентами чи депутатами, хоча, насправді, вони ними бути просто не можуть!

Можливо, саме сьогодні або завтра вам доведеться вибирати когось із них?

Та ви, напевно, вже вибрали, за кого голосувати.

Поміркуйте ще раз! Може, це не Його рівень?!

108. СВОБОДА

Ми вибираємо, нас вибирають!

А я от все думаю, може, не у всіх країнах потрібні вибори?

А, може, не всім потрібна демократія?

Може, комусь таки потрібен Цар?

Ось, наприклад, у Бразилії, де живе близько 190 мільйонів людей, більше 10 мільйонів живуть у Фавеллах, тобто в нетрях. І ніхто не знає, що з ними робити!

А, може, все-таки в такій великій країні потрібен цар або імператор? Він би знав, що з ними зробити!

А, може, їм потрібен, а нам ні?

Адже у нас країна поменше!

Років десять тому ми поїхали до Бразилії.

– Як нам пройти у місто? – спитали ми у портьє нашого готелю в Сан-Паулу.

– Ви що, хочете, щоб вас пограбували? У нашому місті пішки ходити не можна! Тільки на таксі!

Замовили два таксі. Їдемо на банкет, куди запросили організатори. Таксі, яким їхали наші друзі, заблукало. Водій взяв і «психанув»!

– Не знаю, куди далі їхати! Забирайтеся з машини! – сказав він, висаджуючи їх у якомусь темному і небезпечному районі, де стояла група молодих хлопців з ланцюгами.

– Ми ніколи ще так не бігали! – розповідали нам потім друзі.

Ну, як не згадати бразильську легенду, яку нам розповів тоді екскурсовод: «Все вам дам, сказав Бог. І природу, і погоду, але людей я вам туди посаджу таких, що вам мало не здасться».

Ну, ні! Це все ж прекрасна країна, в якій дуже багато пам'яток! Ріо-де-Жанейро! Христос-Спаситель, висотою майже 40 метрів, або, скажімо, «Цукрова голова», або Копакабана Біч – дуже і дуже чудова набережна. Пам'ятаю, як ми з другом тікали нею від жебрачки, яка хотіла в нас чимось кинути, бо ми не дали їй грошей, яких у нас і так не було.

– Ура! Он там стоїть поліцейський!

– Ну і що, що стоїть? Він вам не допоможе! Він стоїть лише для того, щоб просто зафіксувати подію. Так що біжіть далі, панове!

А яка там корупція!

Кажуть, що там найбільше у світі пам'ятників! У кожному парку по кілька десятків пам'ятників! Пам'ятників всім, кому не лінь! Адже це дуже хороший спосіб заробити!

– Народ попросив, і ми зробили! – говорить влада. – А скільки ми за це заплатили, це вже не справа народу!

Ось жили ж раніше люди! Яке щастя, коли ти раб!

Тобі кажуть, що робити, і куди йти!

А тепер?

Виявляється, Принцеса Ізабелла за час відсутності Імператора, десь наприкінці XIX століття, взяла і скасувала рабство.

І ось вже більше 100 років і донині вони, вчорашні раби, не знають, що з цією свободою робити!

У нас зараз, начебто, те ж саме!

Одним хочеться, щоб у них був Цар! Іншим здається, що вони хочуть жити окремо!

Але, напевно, ще більше людей говорять, що їм потрібна свобода!

А ви знаєте, що з цією СВОБОДОЮ робити, панове?

109. НА СВОЄМУ МIСЦI

Вилітаючи до Болгарії, на зустріч з моїм партнером Петаром Дучевим з Софії, чомусь згадую про мої пригоди, пов'язані з перельотами до одного з найкрасивіших міст Польщі – Гданська, які відбувалися в таку ж пору року декілька років тому.

Найвідоміші у Польщі фахівці – імплантологи Мацей Діякевіч і Кшиштоф Авіло – запросили нас, мене і Мирона Угрина, до Гданська на захоплюючий захід, де у нас була можливість взяти участь в «живих» операціях.

– Дякуємо за запрошення, але ми не зможемо до вас приїхати! – відповіли ми. – Вірніше, приїхати ми можемо, адже сполучення Львів – Варшава – Гданськ просто відмінне: 40 хвилин до Варшави, 40 хвилин на пересадку, і через 40 хвилин ми в Гданську. Причому виліт – в середу після обіду, і ми встигаємо ще й попрацювати у своїх клініках, а потім цілий четвер бути з вами. А от назад ніяк не виходить! Ані через Київ, ані через Львів, ані через Варшаву стикувань немає. У суботу ми повинні бути в Києві – і у мене, і у Мирона вранці доповідь на конференції, організованій компанією 3М. Ми заявлені! Так що, вибачте! Якось іншим разом...

За кілька годин нам телефонує шеф польського представництва компанії Нобель Вітольд Томкевич:

– Так, я перевірив, на жаль, стикувань дійсно немає! Дуже шкода!

А за годину знову дзвінок від Вітольда:

– Я все вирішив! Ми чекаємо вас в Гданську! Я гарантую, що в п'ятницю ввечері ви будете в Києві, – каже він.

– Це ж неможливо! Ми перевірили всі рейси, всі стиковки. Такого рейсу на Київ у п'ятницю ввечері просто немає!

– Ви полетите рейсом не на Київ, а на Мюнхен!

– ???

– Гданськ-Мюнхен, Мюнхен-Київ! Я перевірив, навіть якщо у вас немає європейської візи, вона вам і не потрібна, тому що ви не виходите за межі міжнародного терміналу.

Раніше мені здавалося, що достатньо просто бути представником крутого бренду, і справи йтимуть добре!

А після цього випадку я впевнений, що мало бути представником Нобель, потрібно бути ще й Вітольдом Томкевичем!

І так відбувається скрізь! Як у бізнесі, так і в політиці!

Ось як багато залежить від людини! І не важливо, хто вона – представник якоїсь фірми, президент компанії, або президент цілої країни!

Важливо лише, щоб людина була на своєму місці!

110. ЧУЖА КЛIНIКА «ПО-МОЄМУ»

Починаючи з 1998 року я провів безліч екскурсій для стоматологів, які хотіли відкрити свою клініку. Я показував гостям все!

Але коли люди, на яких я витрачав дуже багато свого часу, розповідаючи їм про всі тонкощі клініки, про свої помилки, нагадуючи їм, щоб вони не забули те, щоб не забули це, запрошували мене до себе в гості і показували, що вони після цього зробили, моєму обуренню не було меж! Краще б не показували!

– Навіщо я їм все це розповідав? – час від часу я замислювався після чергової презентації якоїсь нової клініки. – Помилка на помилці!

– А чи будуть у моєму житті люди, яким знадобляться мої поради? – думав я. – Адже мені довелося пройти через багато чого! Я ж стільки всього знаю!

– Можливо, вони мене не чують, тому що я все розповідав їм марно? Може, варто за це брати гроші? – якось подумав я.

Ось так і з'явилася ідея про франчайзинг – продаж моєї Торгової Марки. Інакше кажучи – чужа клініка «по-моєму»!

– У світі немає стандартів стоматологічних клінік, подібно стандартам готелів. Кожен стоматолог, в будь-якій країні світу, робить все на свій розсуд – іноді добре, але в більшості випадків погано! Причому майже всі стоматологи потім кажуть, що, якби вони починали знову, то зробили б усе інакше! Тому, мені подобається ваша ідея, докторе! Навіщо потім переробляти, якщо відразу все можна зробити добре! – сказав у 2008 році президент компанії «KaBo» пан Аренц після того, як я показав йому клініку, акцентуючи увагу на своїх стандартах. – Я пропоную вам 40 % знижку на обладнання «KaBo» – в будь-якій країні світу, якщо хтось буде все робити по «стандартам Заблоцького».

Після цієї розмови я зрозумів, як визначається вартість франшизи (купівля ТМ) – це 10 % від вартості всього проєкту! Таким чином, знижка в 40 % – це набагато більше, ніж плата за франшизу (ліцензію).

Тим не менш, це все одно дуже дорого! Навіть зі знижкою, клініка може коштувати близько 1 млн євро. А так як звичайний стоматолог зі старту таких грошей мати просто не може, то зважитися на такі запозичення (кредити) може далеко не кожен!

З Петаром Дучевим з Болгарії ми вперше зустрілися в 2008 році в Полтаві на конференції, куди мене з доповіддю «Естетика клініки» запросив Сергій Радлінський, і де я вперше розповів про свій франчайзинг. Петар якось відразу загорівся цим проєктом!

– Я багато де був, і багато чого бачив, але якщо і мріяв, то тільки про таку клініку! – сказав він.

Сьогодні, п'ять років по тому, ми, нарешті, проєктували його клініку «наживо», тобто уточнювали всі останні штрихи в обраному нами приміщенні в центрі Софії, в будинку Європейського парламенту.

Але до цього Петар і його чарівна Цветаліна йшли дуже довго і важко, вишукуючи різні шляхи фінансування такого проєкту.

– Те, що у нас повинні бути зарядні пристрої практично до всіх мобільних телефонів, я вже знав, але те, що ми сьогодні будемо обговорювати, де буде висіти піджак пацієнта, або де будуть лежати ключі від його машини під час лікування, – цього я не очікував! – не міг заспокоїться Петар.

– Я вірю в тебе, Петар! Дякую, що ТИ повірив МЕНІ!

111. ЯК ЗАБЛОЦЬКИЙ НА МИЛI

Всі хочуть заробити...

Ось і мій, цілком може бути, родич, теж вирішив заробити.

Якщо тепер, щоб заробити, українці везуть до Польщі горілку, то тоді дуже вигідно возити... мило.

Геніальну ідею вигадав мій, цілком можливо, родич, коли звернув увагу на те, як річкою сплавляють ліс.

– Навіщо платити митникам хабара, якщо можна переправити мило по воді, сховавши його під пліт?

Так він і зробив – купив на всі гроші кілька десятків ящиків мила, прикріпив їх знизу до плоту і успішно переправив їх на той бік кордону!

– Все! Можна рахувати гроші, – подумав він, виймаючи ящики з милом. Але виявилося, що ящики були порожні! Все мило розмокнуло у воді і залишилося в річці!

Ось так свідчить польська ідіома: «Виграв, як Заблоцький на милі», що означає операцію, в результаті якої, в кращому випадку, можна нічого не заробити.

Коли, десять років тому, я робив реконструкцію своєї стерилізаційної, я хотів поставити туди розсувні двері, які я собі уявляв, як двері на кухню ресторану. Адже, як і офіціант, який несе посуд на підносі, так і медсестра, яка несе медичні інструменти, не можуть відкрити двері руками!

– Ах, як би було добре, якби мої медсестри змогли відкривати двері за допомогою якогось сенсора, доторкнувшись до нього ліктем або коліном, – подумав я.

Всі мої пошуки таких рішень у Львові успіху не принесли. Ніхто про такі двері навіть не чув!

– Поїхали до Варшави! – запропонував я дружині. – Я боюся, що я сам не впораюся, та й нудно якось самому, адже, як мінімум, для всього цього потрібно два або три дні.

Два дні пролетіли непомітно, але, крім втоми, вони нічого не принесли.

Виявилося, що це дуже дороге рішення! Вартість таких дверей перевищувала 3000 доларів. Але це було ще не все!

– Розумієте, окремо потрібно платити за доставку до Львова, і за монтаж, а також за сервісну підтримку. Наш майстер повинен як мінімум раз на півроку приїжджати і тестувати всі механізми і електроніку. Ми ж відповідаємо за їх безпеку, – сказав продавець.

У великому засмученні ми поверталися додому, і тут до мене прийшло геніальне рішення: коли руки зайняті, двері можна відкривати не тільки коліном або ліктем, а й задом!

Я навіть згадав, де я бачив у Львові такі маятникові двері! Двері, які відкриваються в обидві сторони.

Треба ж було втратити два робочих дні, витративши їх на поїздку до Варшави, простояти кілька годин на кордоні, заплатити за готель, заплатити за обіди та вечері в ресторані, за подарунки дітям і сувеніри батькам, щоб у результаті купити двері у Львові за 100 доларів!

Ні, таки добре, що я не купив розсувні сенсорні двері!

Ще трохи, і приказка «Виграв, як Заблоцький на милі» була б не тільки про мого, цілком може бути, родича, а й про мене!

112. ЗАРАДИ НЬОГО

Світ сучасних технологій!

Планшети, мобільники, супутники... і «зуби в склянці», яким більше 100 років! Хто з вас не бачив такі «зуби» у своєї мами або бабусі?

Ще Джорджу Вашингтону робили штучні зуби, такі ж самі, які сьогодні стоматологи пропонують своїм співгромадянам.

– Але ми теж багато чого сьогодні можемо! – скажуть імплантологи. – Ми можемо повернути беззубій людині нову якість життя! Ми можемо зробити їй такі штучні зуби, які будуть дуже схожі на справжні! Вони не знімаються, виглядають як справжні, і вимагають такого ж догляду, як за справжніми зубами. Зубна щітка і все! І все це – завдяки зубній імплантації, для якої навіть вік не перешкода!

– Але все це коштує величезних грошей!

Навіть не знаю, як про це сказати тим, у кого цих грошей немає!

– Добре, якщо рахунок за лікування стареньких оплачували б їх дорослі діти!

– А якщо у них, стареньких, дітей немає? Хто ж ЙОМУ, старому, допоможе? Держава? А що, якщо йому допоможемо ми?

Ось так от візьмемо, і зробимо ЙОМУ імплантацію, і не візьмемо за це грошей? Все – за свій рахунок?

Якщо кожен з нас, стоматологів – хірургів і ортопедів, зубних техніків, зробить «найкращі зуби» хоча б одному нужденному, то ми змінимо світ, панове!

Адже ми ж можемо ЦЕ зробити заради нього? Заради чужої людини! Людини, яку ми не знаємо! Заради чужої Мами! Заради чужого Батька!

Може, він живе з вами на одній вулиці? Може, ви зустрічаєтеся з ним щоранку біля свого під'їзду? Може, це він грає на трубі навпроти вашої клініки!

Зробіть ЦЕ просто сьогодні!

Запропонуйте ЙОМУ свою допомогу і подаруйте собі насолоду!

113. Я ПОЛЮБЛЯЮ М'ЯСО

Я не люблю рибу!

Про це знають всі мої друзі.

Коли вони запрошують мене у гості, то завжди пам'ятають, що я не люблю рибу.

Тому, навіть якщо вони замовляють всім гостям рибу, то на мене завжди чекає м'ясо!

А от один мій пацієнт, тепер вже приятель, якраз навпаки, відрізняється тим, що, як вважають його друзі, не любить м'ясо.

Так-так, більшість моїх пацієнтів з часом стають моїми приятелями. Це пов'язано з тим, що зубна імплантація у зв'язку з такими додатковими втручаннями, як кісткова пластика, іншими словами цілеспрямованим збільшенням кісткового обсягу, необхідного для установки зубних імплантатів, займає досить-таки тривалий час, який, іноді, обчислюється роками. За цей час пацієнт і його лікарі, а часто і більшість інших співробітників клініки, стають близькими людьми.

Так от, під час одного з візитів такого пацієнта, тепер уже мого приятеля, я помітив, що він щось хоче мені розповісти.

– Розумієте, докторе, вчора я був на ювілеї у одного свого друга. Як він, так і його дружина відрізняються дуже великою увагою до своїх друзів. Так от, вони завжди пам'ятають, що я люблю рибу. Більше того, вони пам'ятають, що останнім часом я віддаю перевагу фаршированій рибі!

– Так, я вас розумію! У моїх друзів до мене така ж повага, – сказав я.

– Так. Тільки вчора я не втримався!

– ???

– Розумієте, вчора традиційно мені поставили «мою улюблену» фаршировану рибу, на відміну від усіх гостей, яким принесли м'ясо!

– ???

– Але я вже не люблю рибу! Вірніше, я її ніколи й не любив! Просто тоді, коли у мене почалися проблеми з зубами, мені було важко жувати м'ясо, і я почав їсти рибу. Потім, коли я вже боявся втратити мої останні зуби, що хиталися, я почав їсти фаршировану рибу.

– ???

– Так от, вчора я встав і прямо за столом розповів всім своїм друзям, що у мене вже є зуби! Що я зробив імплантацію і тепер можу жувати м'ясо! Моє улюблене м'ясо, про яке я кілька років не міг навіть і мріяти!

Отже тепер, завдяки моєму приятелеві, я знаю, що, якщо хтось говорить, що він не любить м'ясо, то йому, цілком можливо, потрібна зубна імплантація!

114. ДОЗВОЛЬТЕ ЗАПРОСИТИ

Чи бувало у вас так, що в День вашого народження вам телефонував хтось із друзів з якогось питання, але забував вас привітати? Що ви про них у цей момент думали?

– Краще б не телефонували взагалі!

Як же можна було забути, що у вас День народження?

Точно так само, як, напевно, і ви забуваєте привітати своїх близьких чи знайомих! Принаймні, у мене було таке: звечора я пам'ятав, що у мого друга завтра День народження, а наступного дня забув! Прийшов на роботу, закрутився і забув! З ранку було ще занадто рано, а коли згадав, то вже було занадто пізно!

Пам'ятаю, що коли я тільки одружився, мені спало на думку, що, нарешті, я не буду забувати, коли у моїх друзів Дні народження, адже тепер у мене є дружина, і вона мені нагадає!

Але, на жаль, я помилився...

Ситуація виправилася років через 16 після нашого весілля, коли ми відкрили свою першу клініку!

Саме тоді у мене з'явився адміністратор! І якщо з відкриттям клініки перше задоволення я отримав від того, що це не я беру гроші у пацієнтів, то другим задоволенням було те, що, нарешті, я не забуваю, коли у моїх друзів День народження! Мені про це нагадує мій адміністратор!

Це настільки сподобалося моїм друзям, що вони самі дзвонять моїм адміністраторам, щоб уточнити, коли у наших спільних друзів, які є пацієнтами моєї клініки, День народження.

Але бувають ситуації, коли і адміністратори допомогти не можуть!

– Ти чому не сказав мені, що нас запросили на весілля? – з неприкритою претензією в голосі запитала мене моя дружина.

– Я просто забув! Адже це було так давно!

– Але весілля – завтра, а я випадково дізнаюся про нього лише сьогодні! А сукня? А зачіска?

– Скажи мені, чому вони не запросили тебе особисто? – ніби виправдовуючись, питаю я.

– Та тому, що якщо запрошують чоловіка, то це автоматично означає, що запросили і дружину!

– Не подобається мені це «автоматично»! Ось бачиш, мене запросили, а я взяв і забув! Так що краще запрошувати і тебе і мене! Адже якщо запросять тільки тебе, а особисто мене ніхто не запросить, то «мій комп'ютер», тобто моя голова, цього меседжу може і не запам'ятати! А раптом на цей день я вже з кимось домовився?

Так, добре якщо ви все пам'ятаєте і без запрошення!

– Ти вже готовий до весілля? – запитали мене напередодні весілля моєї доньки.

– Мене ще ніхто не запрошував!

115. ПРОРОЦЬКИЙ СОН

Минулого року ми святкували 15-річчя нашої клініки у Львові, а сьогодні виповнилося рівно 5 років, як ми відкрили клініку в Києві.

Може, ви мені не повірите, але ця клініка мені просто наснилася! Ні, не те, щоб саме ця клініка. Мені просто наснилося, що я повинен буду робити завтра!

Не знаю, як інші, але я не змушую себе згадувати, що мені сьогодні снилося. І взагалі, я не змушую себе думати про те, що мені коли-небудь снилося!

Але в 2006 році, пролітаючи над океаном, на шляху до Бразилії, я раптом зрозумів, що дуже хочу згадати, що ж саме мені щойно снилося! Що ж мене так збентежило?

Згадую і маю намір скласти всі епізоди докупи.

Пригадую, що мені наснилося, що ось уже декілька років я пишу докторську дисертацію! Але до чого тут це? – думаю я.

Отакої! Уві сні я раптом відчув момент, що фінал уже близький, що дисертацію я вже написав!

Мені наснилося, що ось уже декілька років, як я пишу книгу про зубну імплантацію – монографію. Ну до чого тут це? – знову подумав я.

Отакої! Уві сні я знову побачив фінал! Я раптом відчув момент, що монографію я вже написав!

Мені наснилося, що в цьому 2006 виповниться 10 років, як я позичив гроші на придбання першої квартири для нашої клініки у Львові! Але до чого тут це? – знову напружую свої думки я.

Отакої! Мені наснилося, що момент, коли я віддам всі гроші, які я позичив для своєї львівської клініки, вже близький!

Складаючи все це разом, я раптом розумію, що мене так збентежило, і чому я раптом змусив себе згадувати свій сон! Я просто злякався!

– Дисертацію я захистив. Монографію написав. Усі кредити віддав. І що, я повинен ПРОСТО ТАК ходити на роботу?!

Ні! Клініка в Києві – не була моєю мрією! У мене взагалі немає мрії! Мрії мають одну дуже погану рису – вони іноді здійснюються!

116. ВОВКА НЕ БУДЕ!

Ранок напередодні попереднього захисту моєї докторської дисертації. У себе в кабінеті в клініці на Коперника вношу останні штрихи до моєї доповіді.

І тут у мій кабінет заходить директор клініки, вона ж моя дружина Зеновія, і каже:

– Телефонувала Мирослава, дружина професора Вовка, і сказала, що його не буде. Він захворів!

– Невже?! Проблема! Адже професор Вовк є одним і трьох докторів медичних наук, рецензентів моєї дисертації, і відсутність хоча б одного з них робить захист нелегітимним!

Телефоную своєму наставникові професору Макєєву з єдиним питанням – «Що робити?», і висуваюся до медичного університету. Незважаючи на те, що професор Вовк є моїм приятелем, і у нас дуже хороші стосунки, процедура є процедура.

Заходячи у кабінет до професора Макєєва, аби обговорити з ним цю ситуацію, чую, як дзвонить мій телефон:

– Це професор Вовк! Ну як, ви готові до захисту?

– Я-то готовий, але ж ви захворіли! – відповідаю я з подивом.

– Чому це я маю захворіти? Я здоровий!

– Але ж ваша дружина телефонувала моїй дружині і сказала, що ви захворіли, і що вас не буде!

– Моя дружина з питань моєї роботи ніколи і нікому не телефонує! Я буду за півгодини. Власне тому я вам і дзвоню!

Захист пройшов без будь-яких особливостей, але мене весь час не покидала думка, що ж це все-таки було? Хто телефонував? Навіщо?

Повернувшись ввечері у клініку і розповівши своїй дружині цю історію, я попросив її ще раз повторити, як все було.

– Ну як, як? Дзвінок! «Це Мирослава, дружина Юрія Вовка. Його сьогодні не буде, він захворів», – повторює мені моя дружина.

– Може, це був хтось інший? Юрій Володимирович сказав, що його дружина тобі не телефонувала! – стверджую я. Ось так і їдемо додому без відповіді...

– Можливо, це Мирон телефонував, а ти просто переплутала? – не можу заспокоїтися я.

– Та що я, Мирона не знаю, чи що? Це дзвонила Мирослава!

Вранці, приїхавши на роботу, я ніяк не міг заспокоїтися і розповідав цю неймовірну історію всім своїм співробітникам, вже й не сподіваючись знайти відповідь.

– Так ось воно що! – якось радісно реагує на цю історію мій адміністратор! – А я все думала, чому Юрій Вовк не попередив, що його не буде? Адже він завжди такий уважний!

– ???

Виявилося, що телефонувала Мирослава – дружина нашого пацієнта Юрія Вовка, у якого був запланований візит в клініку! Але зателефонувала вона о 8:30 ранку, і слухавку взяла директор клініки, тому що адміністратора ще не було на робочому місці.

От такої! Тепер зрозуміло, звідки беруться приказки – хотіла як найкраще, а сталося як завжди?!

117. ЗУБИ НА ВЕСIЛЛЯ

Одного разу, в понеділок з ранку, до мене дуже несподівано прийшов мій друг і одночасно родич:

– Знаєш, якщо відверто, я тебе дуже боюся!

– Так, я знаю! Як же не знати, адже після того, як я повідомив, що тобі необхідно робити імплантацію, ти вже два роки як не з'являєшся!

– Я навіть твоєю вулицею намагаюся не їздити, щоб не нагадувати собі про тебе і про «твою» імплантацію!

– А що ж тебе привело саме сьогодні?

– Вчора подивився на себе в дзеркало, і зрозумів, що якщо хтось мене сфотографує от з цього боку, буде видно, що у мене немає зубів! – чи то констатуючи факт, чи то ставлячи запитання, говорить він.

– А з чого це раптом ти тільки вчора про фотографії подумав? Раніше ти цього не помічав?

– Я і раніше бачив, але мене це загалом не хвилювало. А тепер я кажу про весільні фотографії! Уяви собі, що казатимуть люди, розглядаючи весільні фото?

– ???

– Ой, вибач! Я забув тобі сказати – я вирішив одружитися!

– А коли весілля?

– Цієї суботи!

– Ну, знаєш, я ж не чарівник! Я так швидко не зможу зробити імплантацію і поставити тобі зуби! Мені потрібно більше часу!

– Ну так ти мені щось таке тимчасове можеш зробити, на тиждень, наприклад? Так, щоб фотографії вийшли гарні?

– Добре, так і бути! Зроблю тобі щось тимчасове, на тиждень або два. Потім після медового місяця приїдеш і зробимо все, як потрібно! Тільки обережно там під час медового місяця! Адже зуби будуть тимчасові!

Минуло років п'ять!

І тут мене кличуть до реєстратури:

– Там якась нервова пацієнтка! Точніше, дружина нашого пацієнта! Вас вимагає!

– Чим можу допомогти? – запитую я, впізнаючи дружину мого друга і одночасно родича.

– Скажіть, як так можна робити зуби, щоб вони випали в тарілку прямо під час святкового обіду з послом Франції? Теж мені, Клініка Заблоцького, називається!

– Ви про які зуби кажете, люба?

– Про «ваші», звичайно, які ви моєму чоловікові зробили! Де ж гарантія?

– Навіть не знаю, що й сказати... Ви про ті тимчасові, які ми йому на ваше весілля зробили п'ять років тому? Ті, які для фотографії?

Так! Правильно люди кажуть – немає нічого постійнішого, ніж тимчасове!

118. СИНДРОМ НАЧАЛЬНИКA

– Вас терміново викликають до шефа! – найпопулярніша фраза в державній стоматологічній клініці.

– Так, все відкласти! За півгодини приїде дуже «велика» людина! У нього болить зуб! Потрібно допомогти! – розпорядження, яке потрібно виконувати без коментарів.

– «САМ» телефонував! – каже шеф навздогін докторові, вказуючи пальцем вгору.

– Вибачте! Я змушений вас попросити почекати. Шеф дав термінове завдання! – звертається доктор до пацієнта, якому на цей час призначено візит. Пацієнт з розумінням ставиться до доктора, адже сам знає, що таке «шеф».

– Відкрийте рот. Що у вас болить? Ах, так, бачу. Зараз все зробимо! – говорить доктор «великій» людині шефа, дивлячись на годинник, щоб якомога швидше вирішити проблему і повернутися до своєї «великої» людини – пацієнта, який очікує в коридорі, і який, на відміну від «великої» людини шефа, повинен заплатити йому за лікування.

– Дякую, докторе! Якось розрахуємося, – говорить для форми «велика» людина шефа, вважаючи, що він вже самою своєю присутністю надав велику честь як шефові, якого він вперше бачить, так і докторові, який мав честь його лікувати.

Ніхто і не збирається говорити йому, тобто «великій» людині шефа, що у нього карієс на сусідньому зубі, що ось той зуб праворуч може у НЬОГО найближчим часом «заболіти»!

– Адже зараз цей ЙОГО зуб не болить?

– Не болить.

– Так навіщо ускладнювати своє життя!

Мало того, що грошей тобі ніхто не заплатить, так і шеф ще повинен приділяти увагу «великій» людині – пригостити його кавою, пити з ним свій коньяк, та ще й розважати, розповідаючи анекдоти, якщо «велика» людина ще не має настрою лікуватися!

– Ще пару хвилин! – смакуючи коньяк, вкотре збираючись духом, говорить «велика» людина докторові, який поспішає не так виконати доручення шефа, скільки приступити до лікування «свого» пацієнта.

Кому ж потрібні халявщики?!

Але найжахливіше, коли разом з таким халявщиком приїжджає «САМ»!

Переполох на весь заклад! А раптом «САМ» захоче подивитися клініку, або раптом шеф захоче похвалитися! Звичайно ж, якщо є чим!

Але, так чи інакше, пів дня нанівець, адже процедура надання уваги якомусь начальникові, крутішому за тебе, повинна виглядати як театральна вистава!

Ми ж вас так поважаємо, дорогий ви наш!

Ось так і їде «велика» людина шефа з думкою, що йому зробили послугу на вищому рівні, не розуміючи того, що послуга – звичайнісінька, і що ВЕЛИКА людина для стоматолога – не він, а той, хто платить!

119. ГОЛЛIВУДСЬКА ПОСМIШКА

До мене звернулася приголомшливої краси жінка.

– Докторе, я вже четверту ніч не сплю! Мені здається, що в мене болять водночас три зуба! Ніякі знеболюючі мені вже не допомагають! – вся в сльозах, сказала вона.

Подивившись її рентгенограму, я втратив дар мови! Майже всі її зуби «мертві», а їй всього 40 років! Ще «вчора» її 17 здорових зубів були «девіталізовані» (вибачте за термінологію) моїми колегами стоматологами, які видалили з цих зубів «нерви»!

– Вона сама так хотіла! – сказав мені її стоматолог. – Вона ж хотіла «Голлівудську посмішку»!

– Але ж ви – не «Будинок побуту»! Вам же не туфлі замовляли! Хочу «так» або хочу інакше! Ці зуби вже ніколи не будуть «живими»! – сказав я молодому докторові. – Мало, чого ВОНА хоче! Адже ви ж лікар, ви знаєте, що з цими зубами буде, а ВОНА – ні! – продовжив я.

– Всі так роблять! – заперечив він.

– Так, і я так колись робив! Всі зуби під коронки депульповав! Але це було 25 років тому, коли тільки-но з'явилася металокераміка! Потім перестав депульпувати і почав робити коронки на «живі» зуби, а потім і це перестав робити. Живі, здорові і неушкоджені карієсом зуби моїх пацієнтів стали для мене ТАБУ.

Близько 20 років тому до мене, співробітника кафедри протезування, звернулася молода жінка з проханням зробити їй «Голлівудську посмішку».

Вона спеціально приїхала до Львова з Дніпропетровська.

– Докторе, я могла «зробити зуби» або в Дніпропетровську, або в Києві, але не хочу їх «девіталізувати», як мені пропонують майже всі стоматологи! Мені сказали, що тільки ви робите коронки на «живі» зуби.

– Так, але вони у вас абсолютно здорові! Трохи жовтуваті, але здорові і неушкоджені! У них навіть немає жодного карієсу! – заперечив я. – Я не можу зробити вам коронки! Під коронки ваші здорові зуби потрібно препарувати (обточувати). Обточена емаль назад вже не виросте! Потім, років за 10, коронки потрібно буде міняти. Потім – «видаляти нерви». А потім знову міняти коронки! Зрештою це закінчиться видаленням цих зубів! Це може трапитися років за двадцять, тридцять, але ви ще будете молодою жінкою, адже вам тільки 25 років, – не міг заспокоїтися я.

– Ви знаєте, докторе, я – співачка! Коли я співаю, камера «заїжджає» мені прямо в рот! У мене повинні бути красиві зуби! Мені байдуже, що буде за 30 років. Зробіть мені коронки!

Встояти я не зміг!

«Нові зуби» вийшли на славу! Кілька років поспіль вона мені телефонувала і дякувала за ЇЇ «Голлівудську посмішку».

Але з тих пір ЇЇ зуби – це мій кошмарний сон!

З тих пір я здорові зуби не чіпаю! У моїй клініці це заборонено!

Нещодавно до мене в київську клініку приїжджала одна така, на Порше, але повністю беззуба! Їй було всього лише 32 роки.

– Можливо, колись їй хтось, такий же як я, теж зробив «Голлівудську посмішку»?

Ось я і чекаю весь час, коли до мене прийде МОЯ співачка:

– Як же ви так могли, докторе! Ну чому ж ви мені тоді не сказали? Адже сьогодні мені всього лише 50, а я вже без зубів!

Напевно, «Голлівудська посмішка» – це добре! Але завжди потрібно думати, якою ціною, панове!

120. ТАМ НЕ ЦIКАВО

Як мені шкода, що ви вже ніколи не побачите таку країну, як Західний Берлін!

Ні, ні, сучасний Берлін не має нічого спільного з Західним Берліном!

Західний Берлін – це не просто захід! Західний Берлін – це Західний Берлін! Це така собі вітрина, де, як за склом, можна було побачити квінтесенцію всього західного світу! Це, правду кажучи, місто, в якому було більше комунізму, ніж капіталізму!

Ось гуляємо ми собі нічним містом, а тут поруч біля магазину – великий кошіль з різними там шкіряними презентами! Портмоне, сумочки! Бери – не хочу! Поруч інший кошіль, поменше, для грошей. Взяв собі сумочку – і поклав гроші до кошелю. І ніякого тобі охоронця або співробітника магазину! Бери – не хочу! Сплачуй – не хочу!

А як вам супермаркет просто навпроти іншого супермаркету?

– Як ви обираєте, до якого супермаркету ходити?

– Кожен ходить у свій, – відповідає мені наш приятель, колишній львівський, потім НДРівський, а тепер західноберлінський стоматолог.

Його клініка – на четвертому поверсі. Раніше я й гадки не мав, що серед безлічі офісів може бути клініка, та ще на четвертому поверсі!

Доктор Алпатов запросив нас у грецький ресторан. Виявляється, що всі, як співробітники, так і відвідувачі, були з ним знайомі! Ось прийшов господар, поцікавився, як справи. Запропонував нам випити! Сказав, що цей почастунок – за його рахунок!

Потім, вже на виході з ресторану, мій шеф узяв та нагадав доктору Алпатову, що він, напевно, забув заплатити!

– Нічого, завтра розрахуюся! – на наше велике здивування сказав він.

Десь за півроку я із захопленням розповідав ці історії своїм друзям, з якими ми прямували до Східного Берліна.

По дорозі ми зайшли у Певекс, такий собі майже західний магазин, типу радянських Берізок, що розташовувався в готелі Маріотт біля головного залізничного вокзалу Варшави.

– Покажіть мені ось цю... Ні, ось цю!.. Ні, краще о-о-о-сь ту тенісну ракетку! – попросив мій друг продавця.

– От так подарунок буде для сина! Я ще такої класної ракетки в житті не бачив! Як він зрадіє! – витративши більшу частину всіх своїх грошей, не міг заспокоїтися мій друг.

– Так ти відвезеш нас до Західного Берліна? – щойно ми сіли в машину, не випускаючи з рук тільки-но куплену тенісну ракетку, запитав він.

– Я не хочу у Західний Берлін! Там потрібно багато грошей, яких у нас, до речі, немає! А якби й були, то там дуже важко щось вибрати. І, взагалі, там не цікаво! – сказав я, спостерігаючи за ним, який не міг натішитися новою тенісною ракеткою майже до самого Берліна.

– Ну як можна не хотіти потрапити в Західний Берлін? – час від часу повторював мій друг.

Перевіреним шляхом, через прикордонний перехід Банхоффштрассе, минаючи по черзі кілька прикордонників, які не пропускали нас за західний кордон з нашими радянськими паспортами, десь на десятій спробі ми опинилися в Західному Берліні!

Просто на виході з метро «Зоологішенштрассе» ми побачили спортивний магазин. Очі у мого друга загорілися!

– Зайдемо? – навіть не чекаючи на відповідь, сказав мій друг.

Коли ми зайшли всередину, спершу побачили великий торговий зал, в якому було більше тисячі тенісних ракеток!

Настрій впав нижче нікуди! Це був єдиний магазин, в який ми в той день зайшли!

Наступного дня я запитав свого друга:

– Ти ще хочеш в Західний Берлін?

– Ні! Там не цікаво!

121. ПАРАЛIЧ ВИБОРУ

– От якби тільки я один у всьому місті лікував зуби! Всі пацієнти були б тільки мої!

– Це, друже мій, називається монополія!

– Ну хоча б на рік!

– Це називається тимчасова монополія!

– Уяви собі, що тільки ти один у всьому світі, або просто в одному місті, продаєш Кока-Колу?

Таке може тільки снитися! Так, напевно, було колись. Але так вже не буде. Ніколи!

Стоматологів, як і стоматологічних клінік, в кожному місті просто безліч! Як і багатьох інших, і не стоматологічних, і не клінік зовсім, але схожих один на одного установ або офісів.

І як тут виділитися, якщо ви всі в білому, і якщо у вас у всіх один і той же Вектор, найкращий Нобель, і чиясь Харизма?

Стандарти ISO 9001, сертифікати на стінах – закінчив це, закінчив те, вмію це, вмію те... А ВОНИ, пацієнти, не приходять!

– ВОНИ що, читати не вміють?

– ВОНИ просто не вірять!

– У нас же все дуже якісно!

– А як ВОНИ можуть перевірити цю вашу якість?

– Білі зуби?

– Білі!

– Не болить?

– Не болить!

– Рот закривається?

– Закривається!

– Отже, все якісно!

А вони не вірять! І все тому, що ВОНИ ніяк не можуть цю якість перевірити! І ВОНИ про це знають! Ви ж не парфумерію продаєте? Ваші пломби не можна понюхати, а ваші коронки не можна спробувати на смак і визначити, що вони смачні, занадто солодкі або їх треба трохи посолити...

Уявімо собі: ви відкрили нову клініку.

– Треба робити рекламу. Звідки ж вони дізнаються про нас, якщо ми їм не розповімо? – думаєте ви.

– А ви впевнені, що ВОНИ хочуть про це чути?

ВОНИ живуть своїм життям, ВОНИ вирішують свої проблеми.

ВОНИ просто дуже зайняті, щоб вас чути! Чути – не хочуть, спробувати або понюхати – не можуть!

Так що не варто навіть просити у них дозволу, щоб вас почули і щоб вам повірили!

Так, і забудьте це дурне слово «ЯКІСТЬ»! У сучасних людей просто параліч вибору!

122. ЛЕБIДЬ, РАК I ЩУКА

Ось заживемо тепер, друзі!

Європа, Америка!

Просто візьмемо, і зробимо все, як у них!

– А як у них?

– Як, як? Все на халяву! Ось я, наприклад, застрахований, і тепер можу не чистити зуби! Трапиться у мене щось, піду до стоматолога і мені байдуже, скільки це коштуватиме! За мене заплатить страхова!

– Ні, друже мій, «халяви» не буде. Ніхто не збирається за вас платити. Це – не «халява»! Це – лімітоване відшкодування витрачених вами грошей, а не якась там страховка!

«Однозуба стоматологія» – саме так називається стоматологія в США для тих, хто застрахований. Страхова компанія відшкодує вам $ 1200 або $ 1500 на рік з витрачених вами у стоматолога грошей. Причому, якщо йдеться про коронки, то це тільки половина вартості послуги, а другу половину повинні сплатити ви самі! Вартість коронки – $ 3000.

Якщо хочете ще $ 1200 або $ 1500 від страхової – чекайте наступного року! Ось так, панове! Один зуб на рік, і за кілька років ви – «стоматологічний каліка»! Так і живуть американці... За «Макдональдс» платити звикли, за «Діснейленд» звикли, а за «зуби» – ні!

Крім обмеження вартості, страхова компанія не платить за багато необхідних людям послуг, наприклад, за зубну імплантацію. У той же час, вона платить за «мости», заради яких потрібно «пиляти» здорові сусідні зуби!

– А я чув, що у Франції, наприклад, страхова не платить за мости, якщо сусідні зуби здорові.

– А я чув, що французькі стоматологи «роблять» ці здорові зуби хворими, щоб отримати гроші від страхової! Спочатку вони «роблять» карієс, а потім і ендодонтію (мертвий зуб), адже пацієнт своїх власних грошей за імплантацію і так платити не хоче!

Ось так страхова політика може зробити з людей своїх заручників. Судіть самі, адже у Франції – 42 тисячі стоматологів, і тільки 300 французьких стоматологів можуть пропонувати своїм пацієнтам те, що їм потрібно, а не те, за що платить страхова! Всі інші працюють зі страховими компаніями і пропонують своїм пацієнтам лише ті послуги, за які страхова платить. Так простіше і надійніше!

Вгадайте-но, а в чому інтерес у страхової? Заплатити за найкраще лікування ваших зубів, або менше витратити на вас грошей?

Ось так стоматолог і його пацієнт стали заручниками! Заручниками чужих бажань. Бажань страхової компанії.

– У всьому винні «їх Величність» гроші!

– Так, згоден, більшість пацієнтів люблять витрачати «не свої» гроші, а для стоматологів гроші від страхової – це гарантія їх щоденного заробітку.

Страхова компанія, лікар і пацієнт – це лебідь, рак і щука! У кожного – свої інтереси.

– Але я так не хочу! Я хочу бути просто лікарем, і пропонувати своїм пацієнтам те, що їм потрібно, а не те, за що платить страхова компанія! А ще більше я хочу, щоб люди просто доглядали за своїми зубами, і тоді їм не доведеться робити вибір, платити власними грошима або користуватися послугами страхової компанії.

Не треба намагатися, щоб лебідь, рак і щука жили дружно! Нехай собі живуть окремо, і нехай кожен вирішує за себе!

123. ЛЮДСЬКИЙ ФАКТОР

Не все залежить від людей. Хто б міг подумати, що якийсь там вулкан може внести корективи у твій розклад, і що раптом скасують всі рейси!

Усе ще нічого, якщо ти збираєшся летіти «туди»! Візьмеш, і не полетиш! Адже ти – вдома.

Все дуже погано, якщо тобі потрібно вилетіти «звідти»! Вже не важливо, що ти нікуди не встигаєш, і що потрібно все скасувати! Як же дістатися додому?

Ось так одного разу і я, через вулкан, добирався з Швейцарії до Польщі автобусом, потім на таксі з Кракова до українського кордону, а потім, вперше, пішки через сам кордон!

– Все, як тоді! – згадую я цю історію, стоячи у величезному заторі в передмісті Софії, і думаю про те, яким же чином завтра буду добиратися до Києва, і що завтрашні зустрічі та операції потрібно скасовувати...

– Запізнитися на літак може кожен! – заспокоюю себе. Мої друзі Петар і Цветаліна говорять, що такого затору вони ще не бачили.

– Чи можна зареєструвати мого гостя телефоном? Ми не встигаємо до кінця реєстрації хвилин на десять! – запитує Цветаліна співробітника аеропорту, поки ми стоїмо в заторі.

– Так, можна! – несподівано для нас відповідає співробітник аеропорту. – Літак з Відня все одно спізнюється.

Зареєструвавшись, біжу на посадку, через вікно помічаючи, що літак австрійських авіаліній вже приземлився.

Посадку все ще затримують, а я, дивлячись на годинник, починаю переживати, чи встигну я на свій рейс з Відня до Києва? Озираючись навколо, бачу, що таких як я, з двома посадочними, дуже багато. У кожного свій маршрут, і майже кожен третій запитує, чому не оголошують посадку.

Ще за півгодини всі помічають: біжить екіпаж наших авіаліній:

– Вибачте за запізнення! Спочатку у нас були проблеми з розрахунком у готелі, а потім ми стояли в неймовірному заторі дорогою в аеропорт! – сказав капітан.

– Ось, що значить людський фактор! – подумав я. – Були б роботи, а не люди, вони б не жили в готелі, і в заторі б не стояли.

– Говорить капітан. Час нашого запізнення – одна година. Звертаємо увагу всіх транзитних пасажирів: ми зв'язалися з Віднем. «Ваші» літаки чекатимуть на вас, ніхто нікуди не запізниться! – вже в літаку повідомив нам капітан.

А може, це добре, що є людський фактор!?

А якщо сказати простіше – добре, що є люди! Адже саме завдяки ним я таки встиг на рейс Відень – Київ.

124. НОВИЙ ПАСПОРТ

Чекаючи чергового авіарейсу, згадую свою найзахопливішу пригоду, пов'язану з авіаперельотами.

Рейсу з Кельна, де я відвідував медичну виставку, до Києва в потрібні мені дні не було, і мої співробітники купили мені квиток Франкфурт – Київ. Але до Франкфурта треба було добиратися поїздом, а там від зупинки до аеропорту – поруч, близько двадцяти хвилин пішки.

Але це – якщо все добре! А мій поїзд – спізнився! Всі, хто вийшов з поїзда, побігли! Я – за ними! Але, на відміну від них, я дороги не знав! А хвилин за п'ять одні повертають ліворуч, інші – праворуч! Куди бігти?! Покажчиків немає. Біжу туди, куди біжить більше людей... Хвилин за десять бачу покажчик з моїм рейсом. Ура!

– Пробачте, вибачте, я спізнююся! – прошу величезну чергу пропустити мене вперед.

Знімаю пальто, виймаю комп'ютер, кладу на стрічку, – нічого не дзвенить! Ура! Здається, встигаю...

Вже бачу перед собою будку паспортного контролю. Але... не бачу свого паспорта! Біжу назад.

– Пробачте, вибачте, десь тут у вас я загубив паспорт! Не бачили?

Знову проходжу через контроль! Туди-сюди, лягаю на підлогу, дивлюся по боках... Паспорта немає!

На літак я вже не встигаю! Але це вже й не важливо...

– Де ж мій паспорт? Як же я без паспорта, в чужій країні?!

Бігаючи взад-вперед у пошуках паспорта, з портфелем в руці, з валізою на коліщатках, з пальто в іншій руці, я... втрачаю свій портфель!

– Ну треба ж! Ні паспорта, ні портфеля! Кому подзвонити?!

Перебираю в пам'яті всіх своїх пацієнтів... хто б міг мені допомогти? У нервах і переживаннях на думку ніхто не приходить...

Відкриваю пам'ять телефону, гортаю телефонну книгу, а раптом вона допоможе...

Знайшов! Пан Посол! Ну і що, що Посол в іншій країні, а не в Німеччині! А, може, вже пізно телефонувати? А коли його зуб болів, то він мені в котрій годині телефонував? Набираю! Все-таки добре бути лікарем!

– О, Господи... – радість миттєво зникає, – телефон розрядився! «Зарядка» – у портфелі, портфеля – нема!

Може, купити? Та де ж я там до мого крутого телефону куплю «зарядку»? Треба спробувати. Біжу по магазинах. Дивно, але «зарядку» я знайшов! А розетка? А немає розетки! Жодної... Згадав! У валізі у мене – комп'ютер!

Ось воно, щастя! – телефон заряджається!

– Пане Посол! У мене така от проблема... – як добре, що він взяв слухавку!

– Немає проблем! Дайте мені номер вашого телефону, вам зателефонують!

– Я – помічник консула. За півгодини буду у вас, – не повірив я своїм вухам.

– Так не буває! – думаю я. – Можливо, це просто сон?

Портфель знайшли за п'ять хвилин, а паспорт – ні. Мабуть, я його загубив, коли біг. Йдемо до каси і, пред'являючи документи консула, купуємо мені квиток на ранковий рейс.

– А як же я полечу без паспорта?

– Не хвилюйтеся! Буде вам паспорт.

Приїжджаємо опівночі у консульство... робимо фотографію, і... виготовляємо мені новий паспорт! За півгодини! Захисних знаків більше, ніж у мого, загубленого!

Їдемо до готелю.

– На добраніч! Я вас вранці заберу, – каже на прощання помічник консула.

Так! От коли розумієш, що значать слова «на добраніч»!

– Щасливої дороги! – сказав помічник консула, переконавшись, що я зайшов у літак.

Ось так. Мав був вилетіти о 9:30 вечора, а вилетів о 9:30 ранку, але – з новим паспортом!

125. ПЕРЕМОВИНИ

– Думаю, ці каталоги – саме для тебе! – сказав мені мій приятель Олег Мацех навесні 1997-го, і виклав на стіл дві величезні сумки з каталогами від німецької компанії «KaBo». – Я спеціально привіз їх з Кельна.

– А ти бачив, скільки це все коштує? – запитав я у нього, мимохідь подивившись на вартість стоматологічних установок і меблів. – Я таких грошей у житті не бачив!

– От я й кажу: це все саме для тебе! – сказав він. – Ти тільки поглянь, який це рівень! Дивись, цей їх мультимедіа-монітор із внутрішньоротовою відеокамерою просто на установці. Такого в світі ще ніхто не робив!

Через деякий час ми з Олегом зібралися їхати на завод «KaBo», до Німеччини.

Виїхали на машині, вночі, щоб встигнути до призначеного часу.

– Що я можу вдіяти! Таку дату зустрічі призначили в «KaBo»! – прошу я вибачення у своєї дружини, адже виїжджати потрібно якраз під час святкування 15-річчя нашого весілля!

– Пробачте, гості дорогі! – кажу я своїм гостям, покидаючи вечірку, відразу після першого тосту на нашу адресу. – Труба кличе!

Приїхали... Біля воріт «KaBo» – прапор Німеччини, і... прапор України!

– Ви – перші українці, заради яких вивісили прапор вашої країни! Його тільки вчора зробили. Всі переживали, яким боком вішати, – повідомляє нам Ріхард Лошан, менеджер «KaBo».

– Отакої! – не перестаю дивуватися всьому, що бачу під час екскурсії цією приголомшливою німецькою фабрикою.

– А де ж мультимедіа, яку я бачив в каталогах? – запитую я пана Лошана, який особисто проводив для нас екскурсію.

– Потім! – вкотре відповідає він, продовжуючи свою екскурсію.

Наступного дня я вперше побачив, що дуже спокійний і розмірений Лошан хвилюється!

– Це – президент компанії, пан Бібль, – сказав він, представляючи мені віце-президента «KaBo» з фінансових питань (як я пізніше дізнався, вони не використовують приставку «віце», а також звертаються до людей, які мають науковий ступінь, як «професор» ).

– Отже, пане професоре, – почав президент Бібль (незважаючи на те, що за нашими мірками я в той час був доцентом). – Нам дуже цікавий ваш проєкт! У нас вже є рішення... Ми дамо вам спеціальні умови. Ви отримаєте 40 % знижку на все обладнання, а також за рахунок нашої компанії буде проведено монтаж обладнання у вашій клініці!

Хоча наші заочні (цього дня я побачив пана Бібля вперше) перемовини з компанією тривали цілий рік, про таке рішення до останнього ніхто не говорив!

– Ви хотіли б щось ще? – нібито для форми запитав він.

– Так! – невпевнено почав я. – Мене цікавить мультимедіа!

У переговорному залі, де, крім нас, були присутні ще кілька менеджерів «KaBo», запанувала тиша!

– Добре, я дам вам мультимедіа! – сказав він після 30-секундного роздуму, який здавався дуже довгим.

– Я також дам вам на неї спеціальну ціну! – знову замислився він. – Ця ціна складатиме 25 тисяч DM.

– Ви дуже успішно провели ці перемовини! – резюмував пан Лошан, коли віце-президент пішов.

– Це були мої перші перемовини! – відповів я. – У чому ж полягає цей успіх?

– По-перше, президент компанії устаткування не продає! Це наша робота, менеджерів. За весь час моєї роботи тут я не пам'ятаю випадку, щоб він особисто розмовляв з клієнтами!

– По-друге. Пам'ятаєте, ви просили мене показати вам мультимедіа? Знаєте, чому я вам її не показував? Тому що вона у нас тільки одна, і тому що її ціна – 125 000 DM! Ви б її не купили! Це вдвічі дорожче, ніж сама установка! Я не хотів, щоб ви засмутилися через це, а розмови про те, щоб вам її продали, ми з паном Біблем навіть і не починали! Він би її не продав нікому!

– ???

– Ми повинні зробити для цього хлопця все, що можемо! – сказав нам вчора пан Бібль, продовжив Лошан. – Цей хлопець, у якого немає грошей, хоче купити у нас чотири установки «Естетика-1065», а в Берліні, стоматологам, у яких є гроші, ми продали таку лише одну! Він, на відміну від наших німецьких стоматологів, розуміє, що таке 90 років роботи компанії, для того, щоб створити такий шедевр!

126. СПРАВЖНIЙ ДИЛЕР

Дощовий вечір на початку листопада 1997 року.

– Як добре, що ми вчасно подивилися на карту! Виявляється, в Німеччині є два міста Біберах! – під час нашої вечері з Ріхардом Лошаном згадав мій приятель Олег Мацех. – Як добре, що ми на одній з заправок вирішили, про всяк випадок, купити ще одну карту Німеччини.

– Нам слід повертати на південь! Нам потрібен не просто Біберах, а Біберах на річці Рісс. Поворот – через 10 кілометрів! – Продовжував розповідати Олег, який ще в Україні склав докладний план нашого маршруту із зазначенням номерів всіх з'їздів із автобану. – А так ми б поїхали на захід, в іншій Біберах, практично до самої Франції!

– Так, я забув тебе про це попередити! Але добре, що все закінчилося не так погано, і ви вчасно змінили ваш маршрут, – сказав пан Лошан.

– Завдяки проєкту Заблоцького, у тебе, Олеже, є всі шанси стати дилером «KaBo» в Україні! – змінивши тему розмови, продовжив він.

– Так, я теж дуже радий цьому! Та й клініка вийде на славу! Це буде своєрідний шоу-рум, де люди зможуть своїми очима побачити, що таке «KaBo», – відповів Олег.

– А от скажи, Олеже, а що ти будеш робити зі своєю улюбленою стоматологією, якщо станеш дилером «KaBo»? – запитав Лошан.

– Та нічого. Буду займатися нею тільки у вихідні. Наприклад, по суботах і неділях! Буду лікувати маму, або дружину, або когось з друзів! – відповів Олег.

– Олеже! Якби таку відповідь почув президент «KaBo» пан Бібль, ти ніколи не став би нашим дилером!

– Це чому ж?

– Уяви собі: раптом в понеділок у твоєї мами, або дружини, або друга, заболить зуб, який ти в суботу або неділю лікував, що ти будеш робити, рятувати їх чи продавати обладнання «KaBo»?

– ???

– От бачиш! Можеш навіть не відповідати! – резюмував пан Лошан. – Ти вже знаєш, що таке справжній дилер! Не можна бути трошки дилером, а трошки – доктором!

127. ПРОТИПОЖЕЖНI ПРАВИЛА

Як можна не погодитися з твердженням, що найголовніше в будь-якому медичному закладі, це – лікарі?! Але, напевно, варто погодитися і з тим, що ці лікарі зможуть бути ще кращими, коли будуть працювати на якісному і сучасному обладнанні.

– Ваше обладнання з Німеччини затримане! – цей дзвінок застав мене в неділю в курортному місті Трускавці, де в одному з санаторіїв проходила курс лікування моя мама. – Вам слід негайно прибути на митницю Шегині для з'ясування всіх обставин.

Відстань у 150 кілометрів з Трускавця через Львів в Шегині я подолав досить швидко.

– Ми повинні у вашій присутності проінспектувати вантаж, так як у декларації вказані медичні меблі, вартість яких – 120 000 DM – викликає у нас сумнів.

– Так, все сходиться! Але ви маєте нас зрозуміти, адже такого вантажу у нас ще не було. Ми не могли повірити, що одне стоматологічне крісло може коштувати як автомобіль S-класу! Але коли побачили меблі, де всього лише одна тумбочка вартує 4000 DM, у нас виникли питання, – сказав начальник митниці, який особисто був присутній при інспекції вантажу.

– Я домовився про нічну стоянку на території львівського аеропорту, де дуже хороша охорона! – сказав я водієві. – Думаю, за годину-півтори ми будемо на місці.

– Давайте зробимо все простіше, докторе! Адже на вулиці вже третя година ночі! – відповів польський водій, якого німецька компанія-перевізник найняла для доставки устаткування на територію України. – Тут поруч біля Городка є паркінг. Я там зупинявся вже кілька разів. Там теж є охорона. Дорогу на Митний двір я знаю. Процедура передачі вантажу забере у нас дві-три години. Не хвилюйтеся! Я тут як вдома. Так що зустрінемося прямо там!

– Добре, о десятій годині ранку я буду вас чекати на Митному дворі. – погодився я з аргументами водія.

Рівно о десятій ранку я – на Митному дворі в очікуванні свого вантажу. Але серед десятків вантажівок «моєї» машини немає.

Проходить 30 хвилин... 40 хвилин... а її все немає!

– Може, з ним щось сталося? – гадаю я, і висуваюся йому назустріч.

Кілометрів за десять від Львова бачу «мою» білу вантажівку! Водій, теж помітивши мою червону «Альфа-Ромео», зупиняється на узбіччі і йде мені назустріч.

– Але що це?! Я не бачу причепа з обладнанням! Переді мною лише автомобіль! Автомобіль без причепа!

– Вибачте, докторе! Але,... вкрали! – видавлює з себе водій.

– Ось так! Устаткування ще не моє, а його вже вкрали?! – перші думки, які прийшли в мою голову.

– Та ні, докторе, заспокойтеся! Вкрали не все! – помітивши мій стан, близький до непритомності, сказав водій. – Вкрали тільки одну якусь коробку! Я повинен був залишити причіп на стоянці, адже я викликав поліцію і їхав вам назустріч, щоб ви, чекаючи на мене, не хвилювалися!

Як виявилося, вкрали коробку з рідинами, які за правилами пожежної безпеки повинні були знаходитися в кінці причепа!

– Напевно, несмачними виявилися ваші рідини? – припустив міліціонер, який обстежив місце крадіжки – розрізаний ножем брезент в торці причепа. – Тому більше і не взяли.

Це – саме той випадок, коли хочеться подякувати пожежникам, що створюють правила, адже в наступній коробці зберігалося близько 100 наконечників, кожен з яких коштував більше 1000 DM.

128. СЕКРЕТИ... У КОЖНОГО СВОЇ

Ремонтні роботи в клініці підходили до завершення, а нам катастрофічно не вистачало грошей, так як кожного разу з'являлися якісь непередбачені витрати.

На початку липня компанія «KaBo» прислала до нас пана Хоффмана – їхнього головного спеціаліста з монтажу обладнання.

– Не переймайтеся, компанія все оплатила! Вона сплатила не тільки монтаж обладнання, але також авіапереліт і проживання пана Хоффмана в готелі. Вам доведеться платити тільки за його харчування, – сказав нам задоволений Олег Мацех, вже офіційний дилер компанії «KaBo», не забувши уточнити при цьому, що цей подарунок не такий вже і дешевий, і зазвичай це коштує 3 % від вартості всього устаткування.

– Чому ви щодня замовляєте собі тільки салат? – запитав мою дружину пан Хоффман, коли вона в черговий раз пішла з ним на обід.

– Зберігаю фігуру! – відповіла Зеня.

Не могла ж вона сказати йому, що, відкриваючи таку клініку, вона не знає, чи вистачить їй грошей, щоб заплатити за обід, чи ні.

– Дайте мені, будь ласка, ваш телефон, – звернувся до мене пан Хоффман. – Мені потрібно зателефонувати до «KaBo», щоб дізнатися код для запуску системи мультимедіа.

– Так, звичайно!

Не міг же я сказати йому, що стаціонарні телефони в клініці ще не підключені, і що у мене є лише мій власний мобільний «Бенефон», який я використовую тільки для екстрених дзвінків, і що телефонувати по ньому, та ще й до Німеччини, дуже і дуже дорого!

Дзвінок до Німеччини коштував мені близько 500 доларів, але дізнався я про це вже після того, як пан Хоффман поїхав.

На кінець липня ми запланували візити своїх перших пацієнтів, а на 10 вересня 1998 року – офіційне відкриття клініки.

Від компанії «KaBo» приїхав Ріхард Лошан. Коли йому дали слово, він витягнув з сумки якусь металеву тарілку, і сказав:

– Коли ми укладали цей контракт, ми розуміли, що це буде унікальна клініка, що в ній будуть технології, яких ще немає в світі ні в кого! Саме тому президент компанії дав доручення виготовити ось цю медаль – тарілку із зображенням нашого міста Біберах на річці Рісс, на якій написано «Перша зразкова клініка KaBo».

Можу сказати, що ми такого не чекали!

– Але! Спочатку ти нікому не кажи, що у тебе в сумці! – сказав мені президент, -продовжив пан Лошан. – Ми ж зробили цю медаль, тому що розуміємо, який у цій клініці буде рівень обладнання, але ми не бачили саму клініку, не бачили будинок, в якому вона розташована, не бачили вулицю, і, звичайно ж, не бачили саме місто.

Лошан говорив дуже повільно, інтрига наростала.

– Якщо все, що ти побачиш, відповідає рівню «KaBo», вручай медаль! Якщо ні, привезеш медаль назад, адже ніхто ж не знає, що у тебе в сумці. Це – наш з тобою секрет! Ти ж розумієш, як це відповідально для «KaBo», та й «Перша зразкова» може бути тільки одна! – завершив свою промову пан Лошан, вручаючи нам цю почесну відзнаку!

129. МIЛЬЙОНЕР

Мене, стоматолога, запросили на конференцію Entrepreholic, щоб допомогти молодим людям з відповіддю на одне питання – чи варто їм займатися бізнесом?

– Добре мати гроші для початку бізнесу, чи ні? – перше питання, яке я задав молодим людям.

– Звичайно, добре! – відповів майже весь зал.

– А я кажу, що погано! – на їхнє здивування сказав я. – Наприклад, у вас є 100 або 200 тисяч доларів, і ви хочете зробити свою власну приватну клініку (кожен думає про свій бізнес). Це добре чи погано?

– Звісно, добре!

– Вистачить цих грошей на клініку?

– Напевно вистачить! – скажете ви. – Так би сказала і більшість стоматологів, тому що звичайний стоматолог про такі гроші для початку бізнесу може тільки мріяти.

– Але, друзі мої, першим мало б бути запитання про те, скільки ж потрібно грошей на клініку (кожен думає про свій бізнес).

– ???

– Треба вкладати стільки грошей, скільки потрібно, а не стільки, скільки у вас є, інакше вийде «і не те, щоб так, і не те, щоб ні»!

– Так що ж буде робити звичайний стоматолог, якщо у нього є ці 100 або 200 тисяч доларів? Ну, скажімо, їх подарував на весілля багатий тесть?

– Він буде шукати рішення, щоб якось укластися в ці гроші, та ще, за порадою дружини, близько тридцяти відсотків залишити на чорний день! Ось і вийде не те, що потрібно, а те, що вийде!

– Але він, стоматолог, крім клініки ще хоче і зуботехнічну лабораторію (кожен думає про те, чого він ще хоче).

– Йому на клініку не вистачає, а він хоче ще й лабораторію!

– Але ж можна на чомусь заощадити, наприклад, на обладнанні, і купити більше всього, але дешевше?

– А скільки грошей потрібно вкласти для того, щоб зробити готель? – запитав я.

– Дивлячись, скільки зірок має бути в цьому готелі, – справедливо відповіли молоді підприємці.

– От бачите, спочатку потрібно визначити, чого саме ви хочете, і тоді можна буде зрозуміти, скільки для цього потрібно грошей! Не можна, маючи 100 або 200 тисяч доларів, побудувати п'ятизірковий готель, та ще й залишити 30 % на чорний день! Вкладайте в бізнес стільки, скільки потрібно, а не скільки у вас є! І не бійтеся позичати гроші для бізнесу! Це цілком нормально! – завершив я свою презентацію.

Кажуть, що моя презентація на Entrepreholic була найнадихаюча! Але, так чи інакше, я до сьогодні не можу знайти відповідь на запитання, яке ще в 1998 році поставила моєму другові Мирону Угрину його дружина Ірина:

– Слухай, Миронович! А чи можна Заблоцького вважати мільйонером, якщо він винен мільйон?

130. НА ЧЕРВОНIЙ ПЛОЩI

У якому районі Львова я тільки не жив, адже в медичному училищі на вулиці Дорошенка, 70, де я вчився, гуртожитку не було. Все по квартирах, та по квартирах, вірніше – по кімнатах, десь із господинею, а десь і без.

– Зубні техніки не мають право на гуртожиток! – заявив декан стоматологічного факультету медичного інституту, куди я вступив після року роботи зубним техніком. Я знову взявся шукати квартиру.

Коли я в 1982 році одружився, деякий час ми з дружиною жили в кімнаті, яку я знімав ще до весілля, в особняку на вулиці Окружній. Потім, завантаживши всі наші речі в багажник «Жигулів», ми переїхали до однокімнатної квартири на вулиці Червонокозачій. Щоправда, квартирою назвати її було дуже важко, адже раніше це був малосімейний гуртожиток, або гуртожиток для маленьких родин, де все було маленьким – маленький коридор, маленька кухня і маленька кімната.

Єдиними меблями в цій квартирі були фотошпалери із зображенням автомобіля типу «Баггі», де в намальованому багажнику, як ми жартували, «зберігалися» наші речі.

У кутку кімнати, одне на одному, стояли чотири шипованих колеса від «Волинянки», на яких височів величавого вигляду горщик з папороттю – єдина річ, яку залишили нам господарі квартири.

Просто наступного дня, вірніше, ранку, ми зрозуміли, що нам не потрібно витрачати гроші на будильник – під нами був молочний магазин, де вантажники рівно о шостій ранку закидували порожні бідони з-під молока до металевого кузова вантажівки.

Ця квартира для нас дуже пам'ятна, адже саме там ми придбали свої перші сімейні меблі – лакований стіл за 40 карбованців і велюровий диван за 220 карбованців, і тому, коли ми з'їжджали з цієї квартири, багажника «Жигулів» нам вже було мало, і я замовив «швидку допомогу».

Наступна наша квартира була в центрі Львова, на вулиці Комсомольській, де ми прожили трохи більше року, до того, поки наша «чарівна» господиня Зоя Борисівна, погостивши в Мурманську у родичів, вирішила несподівано повернутися, хоча здавала нам квартиру, як мінімум, на два роки.

– Слід шукати будинок під знесення, де-небудь в районі Рясне! Це – єдиний спосіб отримати квартиру! – сказав нам по секрету мій друг Ігор Павлиш, добре інформований через свого тестя, який працював якимось міським чиновником.

– Доброго дня! Я – доктор, не бійтеся. Я хочу купити у вас кімнату! Ну, буцімто, купити, або фіктивно купити. Тобто, прописатися у вас, але не жити! Ви ж знаєте, тут всі так роблять, – вже наступного ранку я ходив від будинку до будинку передмістям Львова, де один проти одного, на місці маленьких особняків, будувалися будинки двох радянських гігантів – заводу «Електрон» і заводу «Сільмаш».

Кімнату в будинку під знесення я таки знайшов, точніше навіть не кімнату, а половину старенького будинку, де було цілих дві кімнати. У другій половині жила лише старенька господиня, син якої і вирішив продати половину її будинку.

Від того, що наша Зоя Борисівна дуже вже зачастила з запитаннями, коли ж ми вже з'їдемо з її квартири на Комсомольській, ми вирішили не чекати, коли будинок знесуть, і переїхати до нашого «особняка»! До речі, будинок донині так і не знесли.

Буквально за місяць ми зробили там ремонт, і коли нашій доньці Оленці 8 травня 1985 виповнився один рік, відсвяткували новосілля на новому місці.

– Вибач, Марино! – почав виправдовуватися я перед Зеніною сестрою, яка приїхала до нас із Москви. – Ми тепер живемо дуже далеко від центру міста!

– А дуже далеко – це скільки кілометрів? – запитала вона.

– П'ять, – відповів я.

– Ну, друзі, ви мене розсмішили! За масштабами Москви, ви живете на Червоній площі! – сказала вона.

131. НАРКОЗ

– Навіщо мені наркоз? – заперечувала мені симпатична 50-річна пацієнтка, яка вказала в анкеті, що у неї підвищений тиск, і якій для проведення зубної імплантації я рекомендував таку послугу, як «медичний сон».

– По перше, наркоз – це коли замість вас дихає спеціальний апарат. Я ж вам рекомендував «медичний сон», або, іншими словами, «седацію», коли ви дихаєте самостійно, але, завдяки дії спеціальних ліків, спите. У вас нічого не болить, і, найголовніше, після операції, якою б вона не була складною, у вас не залишається негативних спогадів.

– Але ж наркоз – це погано! – продовжувала заперечувати вона.

– Наркоз – це, в першу чергу, безпечно! – сказав я, намагаючись пояснити їй можливий сценарій проведення такої операції під місцевою анестезією. – Кожна людина схильна фантазувати. Уявіть собі, що під час операції імплантації, коли ми використовуємо водяне охолодження, вам раптом здасться, що це тече не вода, а кров! Від цього у вас почастішає пульс і підніметься тиск!

– А якщо і без цього у мене під час цієї вашої седації підніметься тиск? – раптом згадала вона про свій тиск.

– Ось саме для цього і є анестезіолог, який стежить за вашим тиском! – не припиняв пояснювати я.

– Знаєте що, давайте я вас познайомлю з нашою пацієнткою, якій ми дві години тому зробили імплантацію під седацією? Це моя добра знайома! Сподіваюся, вона не буде проти того, щоб розповісти вам про свої відчуття? – продовжив я, прямуючи до кімнати очікування, де та пацієнтка розмовляла зі своїм дорослим зятем, який дуже дбав про свою тещу, але завжди любив над нею приколотися.

– Щось у мене сьогодні наркоз якийсь не такий, як минулого разу. Я все чула! – розповідала вона своєму зятеві.

– Зараз перевіримо! – сказав зять. – Ну і яку пісню на цей раз співав вам Заблоцький? Він же завжди співає!

– Пісню я не пам'ятаю, але все, що мені робили, я точно чула!

– Це тому, що ви, дорога теще, неправильно вказали свою вагу! – зі знанням справи продовжував зять.

– Як це неправильно?

– А ось так! Ви написали, що важите 50 кг. А насправді ви важите всі 70! От ви й чули все! Вам просто не вистачило наркозу рівно на 20 кг! – пояснив розумний зять. – І взагалі, у вас, мамо, ім- плантати не приживуться! – продовжив він.

– ???

– Тому, що ви збрехали!

– ???

– Ви ж сказали, що не палите!

– А я й не палю, я так, балуюсь!

– Завжди треба говорити правду, люба теще! Адже так, докторе? – побачивши мене закінчив свою розмову він.

132. ВIК

Як же ж по-різному люди дивляться на свій вік!

Нещодавно я був на святкуванні Дня народження хресного тата моєї дружини і рідного брата її батька.

– Нас було шестеро братів. Якима, Ярослава та Василя з нами вже немає... – сказав «молодявий» 82-річний старший брат Роман. – Сьогодні ми святкуємо 80-річчя мого молодшого брата Володимира.

– Сам не спить, і нам не дає! – говорили про нього його співробітники, з якими він трудиться і донині.

– Ви ще спите?! Підіймайтеся! Вже день на дворі! – згадували його діти і вже дорослі онуки, яким він може просто так зателефонувати о шостій ранку.

Сам він встає о 5-й ранку і створює собі настрій 5-кілометровою пробіжкою.

Ще один боєць – його молодший брат Зеновій, якому нещодавно виповнилося 75 років, і який спеціально приїхав з Москви. Цей – для настрою – за годину повинен проплисти без перерви не менше двох кілометрів.

– Коли ми йшли з батьком «у поле», наші сусіди ще спали! – без будь-якого акценту згадує він. – А потім заздрили, мовляв, чому це у них все виходить?!

– Ще б не заздрити! Ось, наприклад, він, хлопець з села біля міста Стрий на Західній Україні, майже все своє життя прожив у Москві, куди був «засланий» зі Львова за те, що на випускному вечорі перевернув кіоск «Союздрук». Саме там він став академіком і двічі був міністром Російської Федерації.

– Як же мені хочеться бути схожим на вас! – говорив ювіляру його зять Ігор, якому, як і мені, цього року виповнилося 55.

– От дивлюся я на своїх однолітків, і бачу багато тих, яким би тільки парком гуляти, з онуками! Але це – не про вас, точно! З Днем народження! – завершив він, і пригорнув його так, як обіймають лише рідних людей.

А ось обійняти Романа, сина ювіляра, у його День народження, якому 11 червня виповнилося 50, у нас не вийшло! Він чомусь вирішив не святкувати!

– Можливо, вік? – подумав я і згадав, як в 1983 році ми з ним поїхали вітати нашого спільного знайомого Юрія Владленовича, який у той час працював генеральним директором «Автосервісу».

Сидячи у нього в кабінеті, ми по черзі промовляли йому тости. Перед виступом кожного винуватець торжества щось коментував.

– Знаєте, друзі, все у мене вже є! Квартира, машина, гроші! Раніше я якось по-іншому ставився до побажань, і не звертав уваги на роки, а от сьогодні, коли мені вже виповнилося 33, мені якось не по собі! Мабуть, вік!?

Після цих слів черга вимовляти тост перейшла до Романа, якому тоді було 19 років, і який, підтримуючи задану тему, сказав:

– Ну що ж, Юрію Владленовичу! Що вже в такі роки можна побажати?!

133. ПОГАНИЙ ПРОДАВЕЦЬ

– «Вверх, під гору» або «Вниз, з гори» – саме так оголошує свої пісні мій старий приятель Олесь Пшик з ансамблю «Медікус», пісні якого я завжди слухаю з великим задоволенням. Колись, коли я був молодим і красивим, я більше полюбляв «Під гору», адже це швидкі танці, а тепер, коли я тільки красивий, я насолоджуюся повільними танцями «З гори».

– Повільний фокстрот! Швидкий фокстрот! – саме так оголошували наступний танок у Голосіївському парку Києва в 1977 році.

– Поганий або хороший продавець?! – саме цими словами починав свій виступ перед підприємцями Харкова мій знайомий, в минулому телеведучий стрес-шоу, і, як він каже, мільйонер, у якого я був в гостях під час однієї з його передач.

– Був у мене на передачі такий собі піжон, з червоним метеликом, стоматолог! Щось призабув його прізвище... – продовжив він.

– Заблоцький? – пролунав голос із залу, де за визначенням мене знати і не повинні.

– Так, дякую, Заблоцький!

– Так от, він не вміє продавати! – сказав колишній телеведучий і, як він каже, мільйонер.

– Уявляєте, прямо під час ефіру він сказав мені, що у мене погані зуби! – збрехав він (я дійсно сказав йому про його зуби, але після ефіру).

– А через деякий час до мене на консультацію щодо свого бізнесу прийшов ще один стоматолог, – продовжив колишній телеведучий і, як він каже, мільйонер. – За 200 доларів! Ви ж знаєте, я багато за свої консультації не беру! І ось він, розуміючи, хто я такий, запросив мене в свою клініку!

– І що? – зацікавилася публіка.

– Класна така клініка, знаєте... без вивіски! Без касового апарату! Але які там пацієнти! І, найголовніше! Отримавши всього лише 200 доларів за свою консультацію, я витратив в цій клініці 30 000 доларів за свої нові коронки!

– ???

– Але потім я привів у клініку свою знайому, яка теж витратила 30 000 доларів, а я... отримав 10% комісійних! Ось це – продавець, скажу я вам! – завершив свій майстер-клас колишній телеведучий і, як він каже, мільйонер. – Не те, що Заблоцький!

А, може, я дійсно поганий продавець? Може, варто зняти вивіску, викинути касовий апарат і оголосити про комісійні? А, може, краще відразу давати 15 % комісійних, щоб вже мало не здалося?

134. НОВИЙ I НЕПРИМIТНИЙ

За часів СРСР у мене завжди були нові автомобілі... «Жигулі»! Навіть не пам'ятаю, скільки їх було, напевно, не менше десяти. Кожного року – нова автівка! Купивши нову машину, я відразу починав шукати варіанти, як «по блату» купити наступну, адже в ті часи купити автомобіль, як зараз, у магазині, було неможливо. Міняючи автомобіль раз на рік, можна було вигідно продати «старий», річний, і за виручені гроші купити новий!

Розпад СРСР дуже швидко наблизив нас до поняття «ринок» – для того, щоб купити автомобіль, потрібен не блат, а лише гроші!

1993 року, продавши свою «дев'ятку» кольору «мокрий асфальт», я зібрався купувати свої чергові «Жигулі».

– Є варіант трохи кращий! Трохи додавши грошей, ти можеш купити «Фіат Темпра», – сказав мені при зустрічі мій приятель.

– Так, але мені не потрібен старий автомобіль! – відповів я. – Я завжди купую тільки нові! А на новий «Фіат» у мене грошей немає...

– Автівка абсолютно нова, з Польщі! Але ціна майже вдвічі менша, ніж у польському автосалоні! Це називається «реекспорт», – пояснив він.

Насилу повіривши, що це можливо, я вирішив скористатися цією пропозицією, попередньо вивчивши питання і зрозумівши, що при вивезенні автомобіля з Польщі з нього знімаються всі податки і акцизи, які і складають майже половину його вартості. Водночас, в Україні за нього необхідно заплатити всього лише 200 доларів мита!

Перламутрова, темно-зеленого кольору «Темпра», з целофаном на велюрових сидіннях, здавалася мені такою шикарною машиною, про яку можна було мріяти тільки уві сні!

Мій батько, який у житті не бачив таких автомобілів, так переживав, щоб його не вкрали, що майже тиждень спав з мисливською рушницею в гаражі.

– Покажи, покажи! Відкрий капот! Дай проїхатися! – говорили навперебій мої друзі.

– І що тут такого?! – робили вигляд майже всі працівники моєї кафедри, нібито не помічаючи мою нову машину.

Років за два, влітку, я поїхав своєю шикарною машиною до Івано-Франковську, в медінститут, щоб підписати рецензію на заплановану мною докторську дисертацію.

Повернувшись назад, я подивився на свою машину, і... заплакав!

– Машина вся в смолі! «Ех, дороги»! – згадав я «до болю» знайому радянську технологію, коли впродовж всього дорожнього покриття розливали гарячу смолу, яку зверху посипали маленькими камінчиками! Хто ж «такий розумний» це придумав?!

Цілий день я відмивав її уайтспірітом і в результаті від шикарного перламутрового кольору «greenstone» залишилися самі спогади!

За два місяці помер батько, і у нас вдома залишилася його нова «шістка» і моя, ще вчора нова, а тепер потьмяніла «Темпра».

– Треба продати обидві машини, і купити одну, нову! – подумав я.

– З січня 96-го мито буде не 200 доларів, а таке, як і в інших країнах. Тобто, мито і акциз, який віднімуть при вивезенні з Польщі, додадуть при в'їзді в Україну, – сказав мені мій приятель. – Отже, поквапся! Є можливість за півціни купити «Альфа-Ромео-164», яка там коштує як новий «Мерседес».

– Яку мені купити машину? – пішов я за порадою до свого шефа. – На гроші, що я маю, можу купити старий дворічний «Мерседес» або нову «Альфа-Ромео».

– Ні, «Мерседес» не бери! Це надзухвало! Бери «Альфа-Ромео»! – тим більше, що машина нова, і менш примітна, ніж «Мерседес».

– Ну й як вам мій новий і «непримітний» автомобіль? – запитав я свого шефа, побачивши, як миттєво збільшилися його очі при вигляді моєї червоної спортивної машини, на тлі якої заразом стали непомітними все потримані «Мерседеси» нашого міста.

135. IТАЛIЙСЬКИЙ СТРАЙК

– Відкрийте задні двері! Відкрийте багажник! Підніміть капот! Відкрийте бардачок! – слова, які ми часто чуємо при перетині кордону.

– Але ж ви бачите, який у мене автомобіль! Я ж не контрабандист якийсь! – частенько засмучуєтеся ви на такі вимоги.

– З якою метою ви в'їжджаєте до нашої країни? Коли плануєте повертатися? – запитання, які можуть зіпсувати настрій.

Виявляється, це тільки частина запитань і процедур, які зобов'язані ставити і виконувати прикордонники та митники. Якби вони усе виконували за інструкцією, то перетин кордону міг би затягнутися надовго, а черги стали б нескінченними.

Робити все за інструкцією – зветься «італійським страйком».

– Ми змушені призупинити роботу вашої клініки, тому що у вас порушені інструкції про інформування ваших клієнтів! – заявили мені представники Комітету з прав споживачів.

– ???

– У вас замість «Куточок споживача» написано «Куточок пацієнта», а замість «Касир зобов'язаний видати чек покупцеві» написано «Адміністратор зобов'язаний видати чек пацієнтові»!

– Все правильно! Адже в мене немає ані покупців, ані споживачів! У мене є тільки пацієнти!

– Але в нашій інструкції написано інакше! – тикає мені паперами перевірювач.

– Наявність в руках інструкції не свідчить про ваше уміння її читати! – кажу я, виставляючи за двері бажаючих мене повчити або, що більш правдоподібно, отримати від мене хабар за порушення безглуздих інструкцій!

– Хабарів я не даю! – кидаю я перевірювачам, закриваючи за ними двері!

– У нього більше, ніж нам потрібно! – каже телефоном інший перевірювач своєму шефові, який, мабуть, наполягає на тому, щоб мені виписали хоч який-небудь, але акт про порушення.

– Чув, що ти не даєш ніяких хабарів? Як тобі це вдається? – запитує мене мій колега стоматолог. – Задовбали вже ці перевірювачі! Ми ж лікарі! У нас клініка, а не завод! Ми лікуємо людей, а вони все чіпляються з цими інструкціями з охорони праці або за правилами протипожежної безпеки!

– Так, це правда! Хабарів я не даю, тому що у мене все це є! Я поважаю ці інструкції і розумію їх значення!

– ???

– Скажу тобі по секрету, виконувати інструкції – це не так складно! Потрібно просто зрозуміти, що вони більше потрібні тобі, ніж перевіряючим! Скажу тобі навіть більше: у мене є і виконуються інструкції, які від мене ніхто і не вимагає! – продовжив я.

– ???

– Скажи мені, наприклад, скільки питань можна обговорити з новим лікарем при прийомі на роботу?

– Ну... його зарплату, режим роботи, відпустку...

– От бачиш! А у мене є такий документ, як «Політика клініки», в якому описано приблизно сорок питань, наприклад, на яких умовах він може лікувати в нашій клініці свою маму, або де він має їсти, або хто йому купує медичний одяг!

– Так, ти маєш рацію! – сказав згодом мій колега. – Краще не тільки мати інструкції, але ще й виконувати їх!

Мабуть, неухильне дотримання інструкцій і є для когось італійським страйком, але тільки не для лікаря!

Зробити рентгенівський знімок перед лікуванням зуба для того, щоб поставити діагноз, або взяти аналізи крові перед операцією – прямий обов'язок лікаря і неухильна вимога для пацієнта. Тут, як і на кордоні, недоречно перебирати – хочу чи не хочу!

136. СТОРОННIМ ЗОРОМ

– Що робить справжня покоївка, перед тим як залишити номер?

– Лягає на ліжко і «очима клієнта» дивиться по боках! А що ж він, клієнт, може такого побачити? – дуже повчальний, як на мене, приклад прочитав я в одній з книг.

– Шефе! Вас запрошують до третього кабінету! – сказала мені асистент одного з моїх стоматологів.

– ???

– Там ваша улюблена пацієнтка, і... вона не хоче брекетів!

– Чому не хоче?

– Можливо, їй не подобаються брекети, або їй не подобається, що лікування занадто тривале, – прокоментувала асистент.

– А вона знає, що лікування брекетами їй необхідно? – запитую я вже не у асистента, а у доктора.

– Так, знає: ви ж самі їй про це говорили, причому двічі. Один раз на консультації, а другий – на презентації плану лікування, коли у нас був консиліум! – із розумним виглядом відповідає він.

– А вона знає, скільки коштує це лікування і його тривалість? – запитую я, і по очах доктора бачу, що він про це нічого не знає.

– Ну як же ви не знаєте?!

– Я ж ортопед! А ортодонта сьогодні немає!

– Але ви ж покликали мене до свого кабінету. Ви маєте все знати про пацієнта, який зараз перебуває у вашому кабінеті!

– Я повинен думати про якість своєї роботи, шефе, а не про те, скільки коштує її лікування!

– Ні, любий мій докторе! Якщо ви думатимете тільки про свою майстерність, залишитеся удвох – ви і ваша майстерність! З вами не буде третього – того, кому ця майстерність необхідна!

Все виявилося так, як я і припускав!

Про необхідність ортодонтичного лікування вона знала, про його тривалість здогадувалася, а от вартість цього лікування вона не знала! Та й що там вартість ортодонтичного лікування сама по собі? Адже вона розуміла, що за цією вартістю стоїть інша вартість – вартість її штучних коронок, які потрібно буде робити після лікування брекетами! Вона не знала, чи вистачить їй грошей на все це лікування!

– Вона не брекети не хоче! Її лякає невідомість! – зробив висновок я. – Вона не знає, скільки це все разом коштуватиме, скільки триватиме! – пояснив я своєму дуже талановитому, але дуже неуважному стоматологові.

– Ну це ж не до мене! Я ж лікар! Я і не повинен про це думати! – образився мій стоматолог.

– У першу чергу, ти – людина, а лише потім – лікар! І саме як людина, ти маєш дивитися на все очима іншої людини – очима свого пацієнта!

137. «ДРАФТ»

– Що означає слово «драфт»? – запитав я свою дуже талановиту молоду колегу, яка напередодні розіслала всім моїм співробітникам інформацію про те, що було зроблено нашою командою за минулий тиждень, використовуючи такі слова як «драфт» або «акаунт».

– ??? – здивовано подивилася на мене вона.

– А що означає слово «абатмент»? – запитав, у свою чергу, я.

– Не знаю! Це, напевно, якесь ваше професійне слово, стоматологічне!

– От бачиш, виявляється і для тебе є таке слово, якого ти не знаєш!

– Шефе, але хто ж не знає, що таке «драфт»? Це ж так просто! «Драфт» – це «чернетка»!

– Абатмент – це теж просто! Це друга частина зубного імплантату, яка виступає над яснами, і на якій фіксується штучна коронка, а імплантат – це та частина зубного імплантату, яку встановлюють в кісткову тканину щелепи.

– Так, ви маєте рацію, шефе! Завжди потрібно усвідомлювати, що ваш співрозмовник може чогось не знати! – погодилася вона.

– А що таке «Front desk», знаєш?

– Знаю! Це – «Перша лінія»!

– Саме так. Я тепер це теж знаю! Але, коли 2008-го ми подавали на конкурс ADA (Американської Асоціації Стоматологів) на кращий дизайн стоматологічної клініки, я дуже довго не міг зрозуміти, що по-їхньому «Front desk» – це реєстратура! Дуже класно визначено, скажу я тобі! Адже те, що ми називаємо реєстратурою, давно реєстратурою, як такою, не є! Це дійсно «Перша лінія», або місце, де зустрічають всіх, а не тільки пацієнтів.

– Ну, «Front desk» – він і в Африці «Front desk»!

– Можу з тобою погодитися, що «Перша лінія» – вона скрізь «Перша лінія»! А ось що таке в стоматологічній клініці «Бізнес-офіс»? Це теж від Американської Асоціації Стоматологів, скажу я тобі!

– ???

– Це, по-їхньому, і ординаторська, і асистентська, і директорська, і бухгалтерія разом узяті. Це – місце, де можна попліткувати, звідки можна зателефонувати додому і сказати чоловікові, як розігріти борщ, місце, куди приносять стоматологічні товари, куди приходять інкасатори, де пишуть свої протоколи представники СЕС, місце, поза лікувальними кабінетами, де можна просто сісти і попрацювати з Інтернетом!

– Я зрозуміла, шефе! «Бізнес-офіс» – це місце, де можна сісти і спокійно написати «драфт»!

138. СПОКУСА

– Шефе, у мене добра новина! Наш банк дарує вам додаткову пластикову картку! Безкоштовно! – повідомила мені мій бухгалтер, простягаючи картку і запечатаний ПІН-код.

– Подякуйте банку, але мені третя картка на один і той же рахунок не потрібна! І так уже всі пластикові картки, водійські права і страховки в моє портмоне не вміщаються... Віднесіть їм цю картку назад, – сказав я.

Зовсім забув би про цю історію, якби не проблема, з якою я зіткнувся в польському супермаркеті у зв'язку з неможливістю оплатити обраний мною товар моєю пластиковою карткою.

– Неможливо здійснити вашу операцію, недостатньо коштів! – повідомлення, яке прийшло на мій мобільний.

– Чому ви так погано працюєте? Ваш оператор надсилає інформацію, що немає коштів, а кошти там є! Їх там навіть більше, ніж мені було потрібно! Я це точно знаю, адже я вже майже півроку цією карткою не користуюся! – поскаржився я до банку.

– А ви впевнені, що не знімали з вашою картки грошей? – запитали мене співробітники банку після перевірки мого рахунку.  – У нас видно, що ви регулярно протягом півроку знімали з вашої картки гроші! Причому в ті дні, коли вам нараховували заробітну плату. До речі, цей банкомат розташований поруч з вашою клінікою.

– Але я нічого не знімав!

– Можливо, хтось з ваших близьких, хто може скористатися вашою карткою?

– Але я б про це знав! – заперечив я.

– Хочете дізнатися, хто знімав з вашої картки гроші? – запитав мене начальник служби безпеки банку. – Це нескладно, адже в кожному банкоматі є відеокамера!

– Так, звичайно ж хочу!

– Дивіться! Ви впізнаєте цю людину?

– Так! Це... мій бухгалтер!

– А от скажи мені, якби ти чи я запитали у кожного зі своїх співробітників, взяли б вони зі столу шефа, скажімо, сто... ні... тисячу чи десять тисяч доларів, якби ніхто і ніколи про це не дізнався? – запитав мене один мій друг, коли я йому розповів цю історію. – Що б кожен з них відповів?

– Звичайно, не взяв би!

– А що б подумав?

– Звичайно, ні!

– А що б зробив?

– А ніхто не знає! – продовжив мій друг. – Кожен говорить правду, але, якби їм ці гроші були дуже потрібні? Якби їм здалося, що вони змінять їх життя?

– Можливо, він і має рацію! – подумав я. – Не потрібно вводити нікого в спокусу, щоб перевірити, чи впорається він з нею, чи ні! Ось моя бухгалтер – не впоралася! Може, вона про це спочатку і не думала, але у неї з'явилася спокуса – моя картка та ПІН-код до неї! А ось впоратися з цією спокусою вона не змогла!

139. МIЙ ГРIХ

Тільки-но відкрившись у Львові 1998 року, ми, як і інші клініки, пропонували своїм пацієнтам усі види стоматологічних послуг, включаючи дентальну імплантацію.

Час від часу, показуючи своїм гостям медаль (відзнаку) «Перша зразкова клініка» від світового виробника устаткування компанії «KaBo», яку вручили не де-небудь у Ніцці, а у Львові, я почав замислюватися над тим, що мати таку «круту» клініку мало, і що не можна робити в ній те, що роблять у всіх інших клініках міста!

– Раніше виготовлення «мостів» і препарування заради цього сусідніх здорових зубів було нормальним, адже іншої технології не було, – казав я своїм пацієнтам. – Але тепер препарувати здорові зуби – це погано, адже є альтернатива, що дозволяє «повернути» відсутні зуби, не пошкоджуючи здорові! Це – зубна імплантація!

Приблизно через рік я раптом зрозумів, що я сам просто не можу пропонувати пацієнтам «мости», адже я-бо знаю, наскільки це погано! Мені снилися сни, що я обманюю своїх пацієнтів, і не кажу їм, що їх очікує в майбутньому!

– Не можу брати гріх на душу і «точити» здорові зуби! – сказав я своїй помічниці Тані, яка весь час перебувала зі мною і чула все, про що я розмовляю з моїми пацієнтами. – З сьогоднішнього дня я відмовляю людям у виготовленні мостів!

– Я вас підтримую, шефе! Це чесно по відношенню до людей! – сказала Таня.

Йшов час... Рік потому до мене в офіс із самого ранку постукала Таня. Вся в сльозах!

– Шефе! А, може, не треба?

– Що не треба?

– Не хочуть вони цю вашу імплантацію! Вони прийшли до вашої «крутої» клініки, і згодні платити більше! Але платити за «мости», а не за імплантати!

– ???

– Я просто сіла і порахувала, що із 100 % тих, хто до нас прийшов, у нас залишається тільки 10 %. Усі інші – йдуть! Ідуть до інших стоматологів, в інші клініки, де їм роблять «мости»!

– ???

– Я ж бачу, що вам важко платити нам зарплату і обслуговувати кредити! Давайте робитимемо те, що вони хочуть! Давайте робитимемо «мости»!

– Ні, Таню, не можу! Адже я дав слово собі!

– Але ви ж відмовляєтеся від грошей! Вам готові платити! Платити більше, ніж іншим! Платити за те, що ви вмієте!

...Минуло багато років, і до мене знову прийшла Таня:

– Шефе, знаєте, як добре, що ви наполягли на своєму! Сьогодні, на відміну від багатьох, ви можете сказати, що у вас є своя філософія! Ви ж уже 15 років тримаєте своє слово! – сказала Таня.

– ???

– Вас важко скопіювати!

– Чому? Багато хто може відмовитися від препарування здорових зубів!

– У тому й річ, що це не так просто! Адже потрібно відмовитися від грошей!

140. ДЕНЬ НАРОДЖЕННЯ ДРУГА!

Коли за допомогою батьків ми з дружиною купили половинку особняка в Рясне (район базару-барахолки в передмісті Львова), ми були дуже щасливі! Це було 1985 року, через рік після закінчення інституту. Дружина того ж року закінчила консерваторію.

Особняк – це, напевно, перебільшення, адже це була старенька халупа, яка перебувала в зоні знесення, тому що стояла прямо на «червоній лінії», де мала проходити нова дорога. Дорога повинна була проходити через новий мікрорайон, який на місці таких же, як наш, особняків, гігантськими темпами будували такі радянські гіганти, як «Електрон», «Сільмаш», «Автонавантажувач» і «Конвеєрний завод».

Як я тепер, через майже 30 років, розумію, завдяки виключно моїй інтуїції я вирішив в цьому «сараї» зробити невелику реконструкцію, не чекаючи, поки нам замість знесеного «особняка» виділять квартиру в новому дев’ятиповерховому будинку, адже його... до цих пір так і не знесли!

8 травня ми в двох маленьких кімнатах, із вхідними дверима, які закривалися целофановою фіранкою, відсвяткували в цьому будинку День народження моєї донечки Оленки. Їй виповнився один рік.

До зими ми разом із дружиною прибудували (вона подавала будівельникам цеглу) ще одну кімнату і таким чином закінчили реконструкцію нашого «особняка», і у нас вийшли дві кімнати і кухня! У цьому будинку 1990 року народився наш син Олег, і, коли йому виповнився один рік, ми переїхали до нашого, вже справжнього, будинку, де живемо і донині.

Але саме там, в Рясне, ми прожили п’ять щасливих років!

Наші друзі дуже полюбляли до нас приїжджати, адже ми, на відміну від багатьох, жили окремо, без батьків!

Друзі приїжджали до нас у будь-який час доби, розуміючи, що ми завжди і до всього готові!

– Ну що? Час будувати басейн! – одного разу за вечерею вирішили ми з друзями, розуміючи, що це саме та ситуація, коли ні в кого не потрібно питати дозволу, можна будувати басейн чи ні!

Вже наступного дня, після роботи, я, Мирон Угрин і Володя Ванаш копали наш город, яким, як нам здавалося, можна було пожертвувати заради такої гарної справи, як басейн!

– Привіт! – поздоровкався зі мною мій приятель, який, як мені здалося, за дивним збігом обставин, 8 квітня проходив повз мій будинок, коли я в саду, біля побудованого торік басейну, загрібав траву після снігу, що нещодавно розтанув.

– Дай Боже, господарю! – привітав мене ще один мій приятель, який теж за дивним збігом обставин опинився на моєму відшибі!

– А ви це до кого? – запитав я, розглядаючи шикарний букет квітів, який тримала в руках його дружина.

– А нас... Сирота запросив... на День народження! – сказав мій приятель.

– Він запросив вас... на свій День народження... у мій дім?! – здивувався я. – Тільки мені він забув про це сказати! Ну що ж! Доведеться зустрічати гостей! Все ж таки День народження... у мене вдома!

Коли майже всі гості зібралися, приїхав і мій друг на своїй темно-бежевій «сімці». З ним приїхала і моя дружина Зеня!

Виявилося, що вони заздалегідь все спланували, і він чекав на неї під музичною школою, поки вона закінчить свої уроки.

– Вибач, ми забули тобі сказати! – сказала Зеня, розуміючи, що потрібно було мене якось попередити.

– Допоможи мені зняти сітку огорожі! – покликав мене мій друг, після чого задом заїхав своєю «сімкою» під самі вікна!

Вивантаживши повний багажник продуктів, які винуватець торжества прикупив спеціально для цього свята, він на повну потужність ввімкнув свій магнітофон, динаміки від якого через відкритий багажник видавали гучний, але в той же час якийсь неповторний і приємний звук... або, мабуть, ми просто були молодими!

141. А ДЕ Ж ГРОШI?

Стоматологів та зубних техніків багато. Але хороших стоматологів і хороших зубних техніків – замало!

– Яка технологія виробництва штампованих металевих коронок краща – «гармата» або «паровозик»? – згадав запитання, яке я ставив своєму наставникові Данилу Абрамовичу Могилевському, коли ще навчався на зубного техніка.

– Якщо руки виросли не з того місця, технологія не має ніякого значення! – відповів він.

– А якщо заплатити більше?

– Скільки б ти не платив грошей, якщо людина не може, то вона не може! Гроші нічого не змінять!

– Ні технологія, і не гроші, а руки! Ось що головне! – запам’ятав я слова свого наставника.

Не знаю, чи змінилося щось сьогодні чи ні, але тоді, років 30 тому, коли я працював лікарем-ортопедом на кафедрі ортопедичної стоматології, з приблизно тридцяти зубних техніків «нормальних» було всього лише двоє чи троє, причому кращим, як вважали багато лікарів, був Орест Федун.

Ми майже всією кафедрою хотіли, щоб роботу робив саме він.

– Давай, піднімай ціну! – радили йому ми. – Може, черга до тебе зменшиться.

– А ми що, «руді»? – вирішили продавати свої вироби дорожче і інші зубні техніки, дізнавшись, що Орест підвищив ціни за свої роботи.

– Ну чому ніхто з зубних техніків не сказав, що його влаштовує те, що є?! – подумав тоді я. – Невже вони не бачать, що їм дуже і дуже далеко до тієї якості, яку генерує Орест?

Років за десять, коли я був уже доцентом кафедри, до мене при- йшов один зовсім не старий, але повністю беззубий пацієнт, приятель моєї знайомої, якому було потрібно зробити два повних знімних протеза.

– Докторе, допоможіть, сил більше немає! Це вже, напевно, п’яті або шості протези, якими я ані їсти, ані розмовляти не можу! Одна надія на вас! – майже зі сльозами на очах звернувся до мене він.

– Кому ж віддати цю роботу? – розмірковував уголос я серед своїх колег доцентів. – Адже техніків, які її зроблять як треба, просто немає!

– Давай, я тобі зроблю цю роботу сам! – сказав мені мій колега по кафедрі, тепер доцент, а в минулому – зубний технік, як і я.

– А ти зможеш? – засумнівався я. – Особисто я не зможу, адже я вже давно не працюю зубним техніком!

– Я візьму найдорожчу пластмасу, найдорожчі штучні зуби! Але... це буде дуже дорого! – сказав мій колега доцент, який вирішив підробити зубним техніком.

– Гаразд! – погодився я, розуміючи що це чи не єдиний вихід. – Мені байдуже, скільки це буде коштувати! Я своєму пацієнтові все поясню! Для мене головне – йому допомогти!

Минуло кілька тижнів напруженої спільної роботи, і ми втрьох – я, пацієнт і мій колега доцент, який вирішив підробити зубним техніком, раділи, як красиво виглядають, і як добре тримаються в роті воскові конструкції майбутніх протезів.

Залишився всього один етап – заміна воску на пластмасу!

Але сталося непередбачене! Мій колега доцент, який вирішив підробити зубним техніком, під час цього етапу допустив помилку і протези вийшли занадто товсті (грат), і вимагали переробки!

– Богдане, перепрошую! Я віддав пацієнтові ці протези, як тимчасові! Грошей я за них не взяв! – повідомив йому я.

– А звідки мені знати, взяв ти гроші чи ні?! – засмутився мій колега доцент, який вирішив підробити зубним техніком. – Та й як же я поверну гроші, які я витратив на штучні зуби і на пластмасу?

– Але ж це не протези! Це сміття! Нам потрібно робити нові протези!

– Якщо не хочеш за них платити, віддай їх мені! – сказав мені він.

А вчора, через двадцять років, я зайшов на кафедру і зустрів свого колегу доцента, який тоді вирішив підробити зубним техніком. Згадавши цей випадок, він сказав мені, що ці протези донині є посібником для студентів!

Сподіваюся, що посібником, який демонструє золоті слова мого наставника:

– Якщо людина не може, то вона не може! Скільки б ти їй не платив! Найважливіше – це не технологія, і не гроші, а РУКИ! Але їх, на жаль, замало!

142. ЧАС ОБIДУ

– Знаєш, яка різниця між тим, коли обідають чиновники, а коли – бізнесмени? – запитав мене одного разу мій друг.

– Ні, не знаю! Я ж не чиновник, і не бізнесмен!

– Чиновник обідає з першої до другої, а бізнесмен – коли хоче!

– Є ще й інші, хто обідає тоді, коли хоче! Це – пенсіонери! – сказав я своєму двоюрідному братові, який проживає в Німеччині, з яким ми обговорювали тему, як обідають і вечеряють люди в Україні, а як – у Німеччині.

– Подивися, як багато людей похилого віку їздять на дорогих і спортивних автомобілях, – продовжив я, вказуючи йому на літню пару на червоному «Феррарі», яка щойно проїхала повз нашого ресторану.

– Тому що про них піклується держава, – сказав мені мій брат. – А от молоді люди мають дбати про себе самі!

– А як ти вважаєш, у кого більш гарантоване майбутнє – у мене, співробітника приватної фармацевтичної компанії, який заробляє 4 000 євро на місяць, чи у чоловіка моєї рідної сестри, який живе в Дрездені, працює державним службовцем (чиновником), і заробляє 2 000 євро на місяць? – несподівано запитав він.

– ???

– Мене можуть звільнити в будь-який час, а його – ніколи! Мені можуть не дати кредит, а йому завжди його дадуть! Тому що він – чиновник! Але ані мені, ані йому на таких дорогих автомобілях не їздити! У нас тут так: якщо у батьків не було таких автомобілів, то й їхні діти про них навіть і не мріють! – резюмував мій брат.

– Так хто ж ці люди похилого віку, які на них їздять?

– Люди, що займаються, або раніше займалися, бізнесом! – почув я, але так і не зрозумів, як держава піклується про старих.

– А я купив собі приватний кабінет! – похвалився мені молодий стоматолог з Болгарії, який нещодавно переїхав до Франції.

– Як же ти його купив, і хто тобі його продав? – запитав я.

– Розумієте, у Франції відкрити новий кабінет дуже складно. Водночас, якщо власникові стоматологічного кабінету виповнюється 65 років, він зобов'язаний продати свій кабінет. Продавши його, він негайно стає багатим, і може дозволити собі багато чого.

– Мені ж, для того, щоб купити такий кабінет, держава дає пільговий кредит на 30 років, поки мені не виповниться 65. А потім – все спочатку! Я повинен буду його продати. Ось мій господар просто наступного дня після продажу кабінету купив собі новий спортивний автомобіль! – завершив свою історію він.

Все це я чомусь згадав під час нашого з приятелями обіду в передмісті Мюнхена, коли повз нас на новенькому чорному «Мерседесі» S-класу проїхав Вольфганг Хаазе, якому виповнилося 79 років.

Ось уже кілька років поспіль ми з нашими колегами мало не з усього світу святкуємо його День народження. Він і далі керує видавничою компанією «Квінтесенція», яку створив багато років тому.

– Не знаю, як допомогла йому його держава, але впевнений, що вона йому, як мінімум, не заважала! – розмірковував я.

– Не знаю, чи купить його син Крістіан Хаазе у нього компанію, або вона перейде йому в спадок, – не покидали мене мої думки. – Але знаю, що мені скоро 55 років, і для того, щоб у майбутньому я купив собі червоний «Феррарі», я можу розраховувати тільки на себе, незалежно від того, коли у мене обід!

143. ВСIМ ДОБРЕ БУТИ НЕ МОЖЕ

Будинок, в якому розташована клініка, побудований в престижній частині міста, просто навпроти замку графа Потоцького – перлини Львова.

– Якщо хтось запитує, де знаходиться «Клініка Заблоцького», ми відповідаємо: навпроти замку графа Потоцького! – полюбляють говорити мої співробітники. – А якщо хтось запитує, де знаходиться замок графа Потоцького, ми відповідаємо: навпроти «Клініки Заблоцького»!

Але ця приказка виникла значно пізніше, а тоді, в 1996-му, в голову приходили зовсім інші думки, аж до того, щоб відмовитися від мети відкрити в цьому будинку свою клініку. Буквально відразу після того, як я позичив грошей і купив для клініки одну квартиру, площею 100 квадратних метрів, сусіди вирішили терміново продавати іншу, суміжну квартиру, такої ж площі.

«Де-ж взяти гроші? У кого їх позичити, адже це приміщення має цінність тільки тоді, коли воно викуплено цілком? – ламав голову я. – Адже якщо його викупить хтось інший і зробить там, наприклад, якийсь бар, то клініка втратить всю свою привабливість!».

– Ну от якби ти пропонував мені якийсь спільний бізнес, то, можливо, я б погодився інвестувати кошти в такий проєкт, а так... вибач, позичити грошей я не можу, – сказав мені мій приятель, який в моєму списку можливих кредиторів був останнім.

«Ну що ж?! Доведеться шукати інший вихід! Можливо я дійсно якось бездумно вирішив відкривати клініку, не маючи для цього грошей?» – думав я.

Можливо варто пошукати якісь інші шляхи, для того щоб заробити грошей, а... потім відкрити клініку?

«А що, якщо відкрити там ресторан?» – розмірковував я, сподіваючись, що це саме той бізнес, який дозволить заробити грошей для відкриття клініки.

Нещодавно у мене, по дорозі до Польщі, гостювала одна знайома Ріта, власниця одного київського ресторану, якій мій друг робив ремонт.

«Якщо вона робить такий дорогий ремонт, мабуть бізнес у неї йде добре?! – міркував я. – Та й вона сама хвалилася, що це дуже успішний бізнес!».

– А як тобі ідея відкрити ресторан? – повернувся я до свого приятеля, який відмовився позичити мені гроші просто так.

– Так, ця ідея мені подобається! Перший поверх, навпроти замку Потоцького – це добре! – після кількох днів роздумів сказав він. – Але тільки моїх грошей для цього замало. Я запросив ще одного свого друга! Ти його знаєш!... І ми тебе знаємо! Ми даємо тобі гроші, але сам розумієш, ми зайняті іншим! Рестораном займатимешся тільки ти. Але, твоя... одна третина!

Ось що значить хороша ідея і гарне місце! Не вклавши ні копійки грошей, я вже «заробив» третину від усіх вкладень, – радів я і з ентузіазмом взявся за справу.

– Ріто! Ви мене пам'ятаєте? Мені потрібна ваша порада! – напросився я в гості до Ріти. – Розумієте, я і мої приятелі вирішили відкрити ресторан! Навчіть мене вести цей бізнес!

– Добре, надсилай до мене Зеню, і я її навчу! – сказала Ріта.

– До чого тут Зеня? Зеня – вчителька музики! Це я... з приятелями хочу відкрити ресторан! – заперечив я.

– Добре, нехай Зеня приїжджає, і я її навчу! – нібито не почувши мене, продовжила вона.

– Та ні, ви не зрозуміли! Зеня тут ні до чого! Вона працює в спеціалізованій музичній школі і не збирається міняти роботу! Це я... з приятелями... – почав говорити я.

– Це ти нічого не зрозумів! – перебила мене вона. – Ти просив мене навчити тебе робити цей бізнес?!

– ???

– Так от! Це такий бізнес, що всім добре бути не може! Або тобі з Зенею буде добре, або твоїм приятелям! Обирай!

– Прошу мене вибачити, але я змушений відмовитися від вашої привабливої ініціативи – не вкладаючи власних грошей, мати одну третину в нашому спільному бізнесі – ресторані на Коперника, – заявив я своїм приятелям після повернення з Києва.

– Мені дали зрозуміти, що це успішний і прибутковий бізнес, але тільки для однієї сторони, – продовжив я. – Або я повинен вас обманювати, або ви мене.

– А якщо на тих же умовах ми увійдемо в твій проєкт клініки?

– Ні, клініка буде тільки моя. Просто,... поки ще не час, – сказав, прощаючись, я.

– Зачекай! – наздогнав мене мій приятель прямо біля хвіртки. – От візьми. Це гроші на другу квартиру. Коли зможеш, тоді й віддаси.

144. У П'ЯТАХ

Станом на сьогодні обов'язки моїх адміністраторів записані на 40 сторінках друкованого тексту формату А4.

– Навіщо ви кожного разу змушуєте мене записувати все, що ви мені сказали? – заперечувала мені адміністратор років з десять тому. – Я ж не дурепа якась. Я усвідомила свою помилку і все запам'ятала! Більше такого не трапиться!

– Все дуже просто, люба! Тебе-бо я вже навчив! Я впевнений, що іншого разу ти не припустишся такої ж помилки. Але інший адміністратор у цей час був вихідний, і про твою помилку не знає! І ще: адміністратор, якого сьогодні немає, не знає ані про сьогоднішню проблему, ані про її вирішення! – продовжив я. – Але найголовніше в іншому!

– У чому ж?

– Особисто ти, дійсно, можеш не записувати до своїх обов'язків ані саму проблему, ані спосіб її вирішення. Ти все це просто запам'ятаєш! Але від того, що така ситуація, як сьогодні, трапляється не часто, ти сховаєш саму проблему і спосіб її вирішення не в голову, а кудись подалі, скажімо, в п'яти, а коли вона виникне знову, ти просто витягнеш її звідти, і не допустиш конфліктної ситуації знову. Потім ти знову сховаєш все назад!

– ???

– А другий адміністратор не може залізти до твоїх п'яток і знайти вирішення проблеми, якої у його практиці не було!

– Так я їй просто розповім! Навіщо ж записувати?

– А якщо ти підеш в декрет, хто розповість про це новому адміністраторові, що прийде тобі на зміну?

Ось таким чином, весь досвід нашого спілкування з пацієнтами за 15 років роботи став технічним завданням для нашої комп'ютерної CRM-програми, яка не тільки нагадує співробітникам, що робити, але й допомагає в спілкуванні з пацієнтами.

– Докторе, – звернувся до мене недавно один мій пацієнт. – Ми регулярно приводимо до вас у клініку нашу доньку, і раптом виявляється, що їй потрібно ставити брекети! А не можна було цього не допустити? Вона вся в сльозах! Вона ж вже велика!

– Давайте подивимося разом на медичну картку вашої дитини, – сказав я, відкриваючи комп'ютерну програму. – Ось, дивіться: ми тричі протягом п'яти років, коли ваша донька була маленькою, запрошували вас і вашу дружину привести вашу доньку і обговорити з ортодонтом необхідність корекції її прикусу спеціальною пластинкою, щоб у майбутньому не ставити їй брекети.

– Ну?

– Ви відмовлялися! Саме так сказала нам бабуся Анастасія, мама вашої дружини, яка завжди приводила вашу доньку до нас у клініку! Ні вас, ні вашої дружини ми жодного разу і не бачили! – сказав я, показуючи йому історію його доньки.

– Але вона про це нам нічого не казала! Або, може бути, ми не звернули на це уваги? Вибачте, докторе!... Як я можу поговорити з ортодонтом?

Отож! Ніякого конфлікту, адже за той час, поки у нас лікувалася його донька, мої адміністратори, а також деякі лікарі, з якими ми відкривали клініку, пішли в декрет, але інформація, про що вони говорили з бабусею, у нас залишилася!

145. ТИ МЕНЕ ПОВАЖАЄШ?

– Слухайте, друзі! – звернувся я до своїх приятелів Мирона і Олега на початку 2009 року. – От ви вже багато років займаєтеся імплантацією в різних клініках Києва, а я тільки збираюся на цей ринок, адже у мене у Львівській клініці збільшилася кількість приїжджих пацієнтів з усієї України! Як ви дивитеся на те, щоб ми разом зробили в Києві спеціалізований центр дентальної імплантації (зі справжніми операційними і анестезіологією), необхідність у якому для столиці цілком очевидна! – продовжив я.

– ???

– Я все порахував! Приміщення візьмемо в оренду, а от все інше коштуватиме нам не набагато більше 1 мільйона євро. Думаю, що якщо кожен з нас внесе по 350 тисяч (власних грошей, візьме кредит у банку, або позичить у друзів), то це будуть цілком збалансовані – як ризики, так і вкладення. Команда буде у нас одна на всіх, а кожен із нас працюватиме в цій клініці по два дні на тиждень. У майбутньому, коли ми станемо на ноги, кожен зможе зробити свою власну клініку.

– Супер ідея! – погодилися мої друзі.

– Чекаю на ваші пропозиції!

Почекавши якийсь час, і так не дочекавшись жодних пропозицій від своїх друзів, я вирішив робити такий центр сам...

– Знайомтеся! Це – Центр Стоматологічної Імплантації «Клініка Заблоцького»! – сказав я своїм друзям, презентуючи своє дітище. – От якби ви тоді погодилися, то назва цього центру була б іншою. А знаєте, так чи інакше, я працюю у цій клініці по вівторках, середах і четвергах, а в п'ятницю, суботу, неділю і понеділок – я у Львові. От якби ти, Олеже, хотів, зміг би працювати тут щопонеділка, а ти, Мироне, – по п'ятницях і суботах. – запропонував своїм друзям я. – Вся клініка до ваших послуг, а мої співробітники звертатимуться до вас не інакше як «Так, шефе!».

– Приймається! – погодилися мої друзі!

– Але у мене є одне прохання, – уточнив я. – Мій колектив вже звик працювати за нашими стандартами, і ви, як і я, зобов'язані ним слідувати. Наприклад, найважливіше – це консультація!

– Добре... – якось неохоче погодилися вони.

– Консультація має тривати не менше години! У нас є такий документ, як «совість», і в ньому зазначено 30-40 питань, які ви повинні обговорити з пацієнтом під час консультації. Наприклад, скільки це триватиме, скільки це буде коштувати, які гарантії... – продовжив я. – Якщо ви щось забудете, мої асистенти, які разом з вами будуть присутні на консультації, вам нагадають.

– Чому Олег Михайлович перестав приходити до нас по понеділках? – через деякий час запитав я своїх співробітників, які з ним весь час працювали.

– Розумієте... важко йому з цими вашими стандартами! – сказали мені в один голос вони. – Йому для консультації вистачає декількох хвилин! Він звик все робити нашвидкоруч, щось на кшталт того, як «Ти мене поважаєш?», і якщо людина скаже «Так, мені ж вас рекомендували», він може відразу ж оперувати!

– Дійсно, важко, напевно, моїм друзям з моїми стандартами, – подумав я. – Їх можна зрозуміти, адже кожен звик все робити по-своєму!

146. ЛIМIТ КАСИ

Роки за два перед тим, як відкрити власну клініку, я прийшов у гості до друга, який відкрив приватну клініку раніше за мене.

Він був зайнятий із пацієнтами, і мене запросили почекати до його кабінету.

Розташувавшись на дивані, я розглядав його книги – цілу бібліотеку, яку так ретельно збирав мій друг.

І раптом до кабінету, вельми різко, увійшли кілька молодих незнайомих мені людей, один із яких, зі шрамом на обличчі, відразу сів у крісло головного лікаря і виставив свої ноги на стіл!

– Що це у нас тут лежить? – почавши перебирати папери на столі, нібито сам себе, запитав він.

Через хвилину ввійшов мій друг, і я зрозумів, що йому стало ніяково, коли він побачив своїх «гостей» і мене, що на мить втратив дар мовлення від побаченого.

Вже й не пам'ятаю всіх деталей цієї історії, але добре пам'ятаю своє бажання застрелити бандита, що сидів у кріслі мого друга, був би у мене в руках пістолет.

– З ким працюєш? – перше, що я почув від таких же небажаних гостей, коли щойно почав ремонт своєї майбутньої клініки на вулиці Коперника.

– Працюю!

– З ким працюєш, я питаю? – підвищив голос мій співрозмовник.

– А ти як думаєш? – таким же голосом запитав його я.

– Не знаю! Тому й питаю! – не очікуючи мого гучного питання, знизив голос він. – Це моя територія!

– Нема чого питати! А ти як думаєш, можна на цій вулиці робити такий грандіозний ремонт, ні з ким не працюючи? – почав підвищувати голос я.

– Ні, звичайно!

– Отже,... пішов геть! – відрізав я, сам дивуючись своїй сміливості. І звідки у мене взялися такі слова?! – Якщо це твоя територія, ти сам повинен знати, з ким я працюю!

– У нас проблема! – сказала мені мій бухгалтер, яку викликали до податкової, десь через рік після того, як ми відкрилися.

– Яка?

– Нам виписали штраф за перевищення ліміту каси! Штраф у розмірі 30 тисяч гривень! Це – близько 7 тисяч доларів США!

– Але ж ми не перевищували ніякого ліміту? – заперечив я.

– Не перевищували! Але, пам'ятаєте, на минулих вихідних ми – працювали?

– Пам'ятаю!

– Саме тоді один пацієнт оплатив коронки! Сума перевищувала наш ліміт каси, і якби це був робочий день, ми повинні були б викликати інкасаторів, щоб ці гроші не залишалися на ніч у нашій касі. Але, так як це був вихідний, інкасатори не працювали!

– Тож, чому штраф?

– Тому що податкова «наїхала» на інкасаторів, і вони дали довідку, що вони в цей день працювали, але ми їх не викликали!

– ???

–...ВОНИ кажуть, що якщо ви заплатите 2000 доларів, вони цю справу закриють!

– Але ж це не чесно! Ми подаємо до суду! Якщо ми програємо, то заплатимо ці гроші державі, але не ЇМ!

– Шеф! У нас проблема! – буквально вбігла до мого кабінету адміністратор. – Навколо клініки – міліція в чорній формі і в масках! У холі якийсь полковник і два міліціонери, які виламали вхідні двері! Пацієнти всі злякалися! Полковник вимагає вас!

– Ти хто такий?! – буквально налетів я на полковника. – Ти як сюди потрапив?

– ??? – сторопів він.

– Геть звідси! – буквально гримів я. – Вийшов за двері, забрав звідси свої «маски-шоу» і, якщо потрібно, увійшов як людина!

...Він пішов... і більше не приходив! Штраф... відкликали! Подейкували, що в податковій ніяк не можуть знайти відповідь на запитання – «хто ж за ним стоїть?!».

– Та ніхто! – але вони цього ніколи не второпають! І це – те, що відрізняє таких, як я, від таких, як вони!

Це було давно, і дуже хочеться, щоб таке ніколи не повернулося ні до мене, ні до моїх друзів, і ні до кого, хто не хоче жити «по-понятіям»!

147. ПАН I ПАРТОКРАТ

Навіть сьогодні в деяких великих містах спостерігається такий феномен – в межах кільцевої дороги міста «де-юре» є села, які належать районним центрам, відстань до яких обчислюється десятками кілометрів, хоча жителі по суті живуть не в селі, а в місті.

Ось в такому от селі живу і я.

«Як вибрати місце для будівництва?» – думав я тоді, у 1988-му році, коли потрібно було приймати рішення, де будувати свій дім.

Шукати, звичайно! Гарне місце знайти «просто так» неможливо.

Сівши за кермо своїх «Жигулів», я дуже довго їздив «світ за очі», поки не наткнувся на... смітник.

Черпак від трактора, якісь залізні ліжка і багато чого іншого, робили це приголомшливе місце, на околиці села, поруч з лісом, звичайним звалищем.

Звалищем на місці колись згорілого лісу, куди все село і, напевно, не тільки воно, звозить непотрібні їм великогабаритні речі.

З одного боку вулиці – будинки, а з іншого – звалище!

– Усе життя тут живу і не міг подумати, що на цьому місці може бути будинок! – якось дуже щиро сказав мені один мій майбутній сусід, коли я розчистив всю територію від сміття і почав будувати фундамент.

– Партократ! – кричали і гнівалися інші. – Звідки тільки у людей беруться гроші?!

– Я не партократ! Я звичайний стоматолог! – говорив я їм, але судячи з кількості незадоволених, вони мене не чули.

– Якийсь незрозумілий одноповерховий будинок, навколо якого – лише трава, квіти і ніякої картоплі, – дивувалися потім багато хто з моїх сусідів.

– Все, не «як у людей», – фиркали інші.

«Напевно, час все розставить по своїх місцях, і сьогоднішні діти, а завтра молоді люди, дивлячись на мої газони і на їхню картоплю, розберуться: що таке добре, а що таке погано», – думав я.

Розуміючи, що і сьогодні таке місце для будинку знайти дуже важко, я усвідомлював, що єдиним його недоліком є шістсот метрів поганої дороги.

– Давайте скинемося і зробимо дорогу, – близько десяти років тому, вирішив я обійти всіх близьких і далеких сусідів.

«Ні, нічого не виходить. Ніхто не хоче давати на це свої гроші, – через деякий час зрозумів я. – Потрібно робити дорогу самому».

– Якщо тут буде хороша дорога, то машини будуть їздити занадто швидко, – говорили деякі люди і буквально лягали під трактор.

– А те, що бруд навколо після дощу і пил стовпом в суху погоду – це нормально? – заперечував я.

– Ви не проти, якщо я вам зроблю новий паркан? – ходив я по сусідах. – Мені потрібно, щоб всі паркани на вулиці були в одну лінію, а не так як зараз – «хто куди».

– ???

– Та й тротуар біля вашої огорожі... я зроблю... Не хвилюйтеся!... Я все зроблю... Вам нічого платити не потрібно! Ви не заперечуватимете, якщо біля вашого будинку, тут, де зараз тільки стежка, буде дорога?

– А паркан мені теж зробите?... І сітку? – запитав літній сусід. – Якщо зробите, то я не проти.

– А ще хвіртку! – кинув мені навздогін він.

– Розумієте, щоб наша вулиця була рівною, а не хвилястою, як нині, мені потрібно у вас трошки відрізати вашого городу?!... Ви не проти? – звернувся я до іншого сусіда. – А ви переживете, якщо вашому сусідові навпроти ми додамо такий же шматок: вулиця, аби бути красивою, має бути однакова завширшки, розумієте?

– Ти знаєш, як люди називають цю вулицю,... ну... ту, де раніше була стежка? – кілька років тому запитала мене моя мама, яка була єдиною з нашої родини, хто спілкувався з сусідами, адже останнім часом ми з дружиною там тільки ночуємо.

– Вулиця Заблоцького, – зі сльозами на очах сказала вона.

– Слухай, синку. Знову приходили сусіди, – як завжди схвильовано почала розповідати мені мама. – Вони хочуть, щоб ти став депутатом.

– Ні, мамо. Я вже краще залишуся стоматологом.

Так! Багато що змінилося. Тепер, через 25 років, багато людей звертаються до мене не інакше, як пан, а старі люди навіть знімають переді мною капелюха.

– Що не кажіть, а приємно все ж таки. Не так те, що тебе називають паном, як те, що перестали називати партократом.

148. СВIЖIСТЬ ПОДИХУ

До кінця 1997-го, після того, як вже більше року, як ми почали ламати старі стіни, ми продовжували консультуватися над остаточним проєктом клініки. Вказуючи на креслення, де за основу ми взяли каталоги компанії «KaBo», я, тим не менш, радився з усіма, кому це було цікаво, і хто був готовий вступати в таку дискусію.

– Щось мало клінічних кабінетів на таку площу?! Всього лише – три! А я б зробив, як мінімум, п'ять! – сказав мені професор Валерій Неспрядько – людина, якій я дуже зобов'язаний за цінні поради по моїй кандидатській, а потім і по докторській, дисертації.

Знайшовши рішення, яким чином можна зробити п'ять клінічних кабінетів, ми з Олегом Мацехом вирішили внести зміни до проєкту, провести в ці приміщення необхідні для підключення установок комунікації і заглушити їх до майбутніх часів.

– Поки зупиняємося на трьох кабінетах, як і планували, але якщо буде необхідно, ми завжди зможемо в цих двох приміщеннях розмістити клінічні кабінети, – сказав Олег. – Та й часу до остаточного замовлення обладнання у нас ще багато.

– Слухай, Олеже? – запитав я, коли ми буквально в останню хвилину перед бетонною стяжкою встигли провести комунікації до останнього кабінету. – Що буде в четвертому кабінеті – зрозуміло, а от що ми робитимемо в п'ятому кабінеті...?

– Як що?! – якось занадто голосно відповів Олег, наче до нього прийшла геніальна ідея. – Професійну гігієну зубів.

– Хто ж туди ходитиме?

– Як – хто? Ваші ж постійні клієнти. Адже на Заході це давно вже роблять. Кожні шість місяців телефонують своїм пацієнтам додому і запрошують їх на повторну процедуру.

– Та ви що?! Як це – телефонувати пацієнтам додому? – надто негативно відреагував на цю новину мій друг, який відкрив свою приватну клініку декількома роками раніше. – Це ж супе- речить будь-якому етикету!

– Що ж тут думати! – на відміну від свого друга, якось близько сприйняв цю думку я. – Купуємо п'ять кабінетів, а не три!

Виявилося, що це був перший кабінет професійної гігієни в країні.

– Чому ти кажеш, що він перший, адже ми раніше впровадили цю процедуру? – запитала моя дуже близька колега, у якої була подібна клініка.

– Я говорю не про процедуру, а про кабінет, в якому нічого, крім професійної гігієни, не роблять!

...Через 17 років я можу вже стверджувати, що правильним було те рішення! Саме кабінет професійної гігієни відкрив для мене очі на порожню нішу в цьому бізнесі.

– Ви чули про мою ідею «Дентал СПА»? – запитав я приятеля, який показував мені свій майбутній «водний» комплекс з шести басейнів, семи саун і одинадцяти СПА-кабінетів на гірськолижному курорті «Плай».

– ???

– Це кабінети, в яких немає жодної стоматології! Тільки чистка зубів і язика! Чи не хочете серед ваших СПА розмістити мій «Дентал СПА»?

– ???

– Розумієте, люди, які у вас відпочивають, як правило, зайняті люди, і не мають часу доглядати за своїми зубами, адже вважають себе здоровими! Та й стоматологів вони не люблять! А тут, у вас, буде можливість подбати не тільки про себе, а й приділити увагу дітям! Ми почистимо їм зуби, підберемо і продамо зубну щітку і пасту!

– Мабуть... колись,... коли будуватимемо п'ятизірковий готель. Там теж буде своє СПА, – відповів він.

– Ви ще хочете своє «Дентал СПА»? – Біля півроку потому, несподівано почув я у слухавці голос мого приятеля. – У мене один кабінет в зоні СПА виявився вільним.

– Чому ви запропонували Заблоцькому, а не мені, відкрити у вас кабінет? – запитала мого приятеля його особистий стоматолог і моя дуже близька колега.

– Та тому, що ти мені нічого не говорила, а Заблоцький говорив!

– Я чув, що крім курортів, ви відкриваєте такі кабінети в бізнес-центрах Лондона, Відня, Варшави. А хто ж до них ходитиме? – запитав мене мій приятель-стоматолог з одного великого міста.

– Люди, у яких немає вільного часу. Люди, які вважають себе здоровими. Люди, які багато палять або п'ють багато кави, або люди, яких просто турбує неприємний запах з рота.

– «Свіжість подиху» – саме так називається процедура чистки зубів для людей, які вважають себе здоровими, – продовжив я свою розповідь моєму приятелеві-стоматологу, а тепер вже і партнеру по проєкту «Дентал СПА», з яким ми відкриваємо такий кабінет у великому бізнес-центрі його рідного міста. – «Свіжість подиху перед побаченням» або «Свіжість подиху перед діловою зустріччю» – найзатребуваніші наші послуги.

– Чому я все це вам розповідаю?

– Та дуже просто! Щоб потім не говорили, що я вам не сказав.

149. СИЛА ВОЛI

– Чому ти вирішив відмовився від своєї професії, яка приносить так багато грошей? – у 1995-му році ставили питання моєму другові багато наших знайомих, які не могли зрозуміти, чому він, раптом, в 31 рік, вирішив все кинути.

Кинути і почати спершу в іншому місті і зовсім в іншій галузі, яку він сам ще й не вибрав.

– Розумієте, я працюю зубним техніком. Я дійсно добре заробляю – пояснював мій друг.

– Ну ось я сів і порахував, що, працюючи з ранку до вечора, я заробляю стільки-то, – продовжив він. – Якщо ж я не спатиму і працюватиму ще 12 годин на добу, то зароблятиму всього лише вдвічі більше.

– Ну?

– Що, ну? Ну, а якщо в майбутньому мені буде цього мало? Адже більше я своєю професією і не зароблю.

Нічого собі сила волі!

– Ти вже вдруге чи втретє розповідаєш мені, який сон тобі наснився в літаку по дорозі до Бразилії, – нагадав мені про моє бажання відкрити клініку в Києві мій друг Зенко. – Коли ти, нарешті, відкриєш свою клініку в Києві?

– Так, згоден. Мій сон, про який я тобі казав, був в 2006-му, а тепер 2009-й. Але я ж уже з десяток разів їздив до Києва обирати приміщення для клініки, але там все занадто дорого, та й вибір маленький.

– Ти краще так і скажи, що в тебе сила є, воля теж є, а ось сили волі немає.

– Та ні! – почав виправдовуватися я. – Я саме думав про це, проїжджаючи нещодавно через Київ, де пропозиція у вигляді оголошень «Здаю в оренду» перевищує попит! Благо – надворі криза!

– Ну так чого ж ти чекаєш?

– Ігоре! У мене до тебе прохання, – зателефонував я буквально наступного дня своєму другу і однокурсникові ще по медичному училищу, який в 1995 змінив таки професію і переїхав до Києва. – Я прилітаю в суботу вранці, а ввечері вилітаю назад. Я вже купив квитки. Мені потрібно, щоб ти підібрав мені кілька приміщень на вибір, для клініки.

Це було наприкінці березня.

А вже восьмого квітня, коли я приїхав у Київ до мого друга на день народження, ми разом з ним приїхали на об'єкт, який минулого разу вибрали.

– Чому ви не зняли з вікон оголошення «Здаю в оренду», – запитав мій друг власників приміщення.

Не хочете здавати під стоматологію? – нібито прочитавши відповідь в їхніх очах, сказав він. – Я згоден, що під стоматологію потрібно робити велику реконструкцію! Але вам що потрібно?... Щоб справно платили орендну плату? Так? – продовжив свій монолог він.

– Зрозумійте! – показав він пальцем на мене, – Йому важко в'їхати, але ще важче виїхати. Тому, вам нема чого переживати. Це надовго.

Ось вам завдаток, – простяг він двадцять тисяч доларів. – Знімайте оголошення, і ми поїхали.

– У мене більше немає, – сказав уже в машині мій друг. – Але віднині це вже твої проблеми.

Ось так, жив я собі спокійно. Клініка працювала. Нікому і нічого вже не винен.... А тут?! Наша пісня гарна, нова, починаймо, хлопці, знову.

Так чи інакше, через два місяці клініка відкрилася!

Найскладніше – це почати! – П'ять років потому можу сказати вам я. Відмовитися від переваг старого і почати!

150. ОБСЛУГОВУВАННЯ

– Наш літак набрав задану висоту, і за декілька хвилин ми розпочнемо до обслуговування, – оголосила стюардеса.

– Чому вони кажуть, що це – обслуговування? – частенько замислююся я, слухаючи це, завжди однакове, оголошення. – Яке ж це обслуговування?!

– Мужчина! – саме так звертаються до вас навіть тоді, коли ви летите бізнес-класом. Вони ж не знають вашого імені, хоча дізнатися його не так складно, адже воно вказане у кожного в квитку!

– Хіба в польоті так важливо обслуговування?

– Та ні ж! Головне завдання – доставити вас з пункту А до пункту Б! І ще для них важлива ваша безпека, але ж ніяк не обслуговування!

– Говорить капітан корабля. Прошу вибачити за затримку вильоту, пов'язану з тим, що з польоту зняли одного пасажира, і, за правилами безпеки, ми повинні знайти і вилучити його багаж, – оголосив капітан перед моїм вчорашнім вильотом до Батумі.

Навіть оголошення капітана, що наш політ Київ-Батумі буде тривати довше, ніж передбачалося, і що він проходитиме через Болгарію і Туреччину, а не через Крим, нікого не здивував, адже після збитого літака «Малайзійських авіаліній», напевно, немає нікого, хто не замислювався б над тим, яким маршрутом летітиме наш літак...

– Що це за обслуговування?! Скільки можна чекати?! – час від часу можна почути зауваження на адресу офіціантів.

– Шановний! Ви – в ресторані, а не в Макдональдсі! У нас потрібно почекати! – можуть, жартома або всерйоз, відповісти офіціанти.

– Вам як завжди, пане Заблоцький? – фраза, яка свідчить про те, що вас тут знають, і що ви знаєте, яке тут обслуговування.

Цілком зрозуміло, що так відбувається не відразу. Ось так і я протягом кількох років поспіль ходив до одного й того ж львівського ресторану «Дарвін» на п'ятому поверсі великого книжкового магазину.

Офіціанти, причому всі, впізнаючи мене, чемно посміхалися, і завжди пропонували мені... рибу:

– Яка у нас смачна риба! Свіжа!

– Дякую! Але я не їм рибу! – стільки ж років поспіль відповідав я їм, і завжди замовляв одні й ті ж м'ясні блюда.

– Як тобі наше обслуговування? – запитав мене одного разу мій приятель Олександр, співвласник цього ресторану. – Бачу, ти у нас постійний гість.

Нічого не відповідаючи, я подумав, що треба якось допомогти приятелеві з обслуговуванням, і, вже як постійний гість, зібравши всіх офіціантів разом, сказав:

– Можете між собою назвати мене, як хочете, але я вас дуже прошу, запам'ятайте, не варто пропонувати мені рибу! Я рибу не їм!

– Вам як завжди? – запитує в мене тепер офіціант, і я бачу, як він хвилюється: а раптом новий шеф-кухар не догодить, адже я-то знаю, яким має бути салат з качки або телятина з гусячою печінкою!

151. ГРОШI, ЯКИХ НЕМАЄ!

– Я хочу відкрити приватну стоматологічну клініку, і для цього хочу отримати у вас кредит на купівлю обладнання. Маю приголомшливу ідею! Такої клініки в Україні ще ніхто не відкривав! – почав я свої походеньки по львівським банкам у 1996 році.

– Добре! Покажіть нам ваш баланс за останні три роки!

– Що значить «баланс»?

– Нам потрібно зрозуміти, наскільки ви – успішний підприємець, і чи дозволяють доходи від вашого бізнесу обслуговувати кредит.

– Послухайте! У мене не може бути ніякого балансу, адже у мене немає ніякої компанії! Я – лікар! Я тільки хочу... відкрити клініку!

– Юначе, ви в здоровому глузді? – на мій подив, таке питання ставили мені мало не в кожному банку, куди я тільки не звертався. – Хто ж вам просто так дасть гроші?!

– Я не хочу просто так! Ось тут написано, що «для починаючого підприємця кредит під 7 % річних із відстрочкою, як правило, на три роки, – хороший старт для будь-якого підприємця...» – демонстрував я вирізку з однієї столичної газети, яка і викликала у мене бажання звернутися до банку за грошима.

– Але ж тут так написано! – не міг заспокоїтися я, коли переді мною закривалися двері всіх банків і фондів.

– Я чув, що у вашій компанії можна отримати товарний кредит на обладнання, – звернувся я до київського представництва компанії «Сіменс», яка займалася і виробництвом стоматологічного обладнання (тепер це окрема компанія «Сірона»), після моїх походеньок по банкам. – Вірніше, я прочитав це в журналі «ДентАрт»! Здається, йшлося про київську клініку «Стедлі».

– А ви, власне, хто? – моя співрозмовниця здивувалася так, що я засумнівався, чи знає вона про те, що написано в журналі...

– Ну, я... той, кому ви хочете дати кредит у вигляді обладнання!

– Взагалі-то ми кредитів не даємо... Але,... якщо раптом,... буде якась неординарна людина, ну, скажімо,... особистість, то, може, тоді... ми подумаємо!

– Що ж тут думати! Я і є ця людина! Я... особистість!

– Мене звуть Світлана Сапсай! Розповідайте, чого ви хочете! – представилася моя співрозмовниця, зрозумівши, що без відповіді я нікуди не піду.

Незабаром вона, дилер львівського відділення компанії «Сіменс» Ігор Павлиш, а також дуже крутий представник компанії з Німеччини Хармунд Піч гостювали у мене вдома, відвідали кафедру, на якій я працював, щоб з'ясувати, чи є я... особистістю, якій можна дати кредит.

– Мені дали кредит! – похвалився я своєму другові, доценту кафедри Леоніду Мунтяну, з яким ми сиділи пліч-о-пліч в одному кабінеті. – Але всього лише на рік! Їду до Києва на перемовини, щоб продовжити термін повернення кредиту, адже рік – це нереально!

– А чому ти береш кредит і купуєш таке дороге обладнання? – запитав мій друг. – Адже можна ж купити і дешевше обладнання.

– Так, можна! Але тільки за гроші, яких у мене немає! А так – є можливість купити престижне обладнання, без грошей! У борг!

– А тобі не страшно брати в борг стільки грошей? – запитав він.

– Страшно! Проте, в іншому випадку я маю визнати, що грошей у мене немає, і ніколи не буде!

– А ти не хочеш заїхати по дорозі до Вінниці? Там є приголомшлива клініка! Її очолює мій однокурсник Сашко Панчук.

– Льоню, що я там забув? Яка може бути у Вінниці клініка?!

– Клініка клінікою, але він свого часу теж позичав гроші! Може, щось підкаже...

– Так, це правда! – сказав мені Саша, як тільки ми зустрілися. – У 1990-му я позичив стільки грошей, що міг би купити за ці гроші 20 автомобілів!

Клініка Панчука дійсно перевершила всі мої очікування. Гостинні господарі – Саша і його дружина Валя – показували мені все, що, як я тепер розумію, було для них не типово, адже вони до цього не показували клініку нікому, і не показують її й дотепер.

– Сашко! Я розумію, що мені потрібно дуже багато грошей! Я готовий їх позичити! – звернувся я до господаря клініки після екскурсії. – Але у мене до тебе тільки одне питання.

– ???

– Я ці гроші коли-небудь віддам?

– Не переймайся! Віддаси! – сказав мені він, і обняв мене так, як обіймають старих знайомих.

Дякую вам, мої друзі, Саша і Валя!

152. ОРКЕСТР

– Що це за спеціальність така, що кожного дня треба грати на інструменті по шість годин?! – ніяковів я з того, як наша донька готувалася до уроків музики. Потім, працюючи асистентом кафедри в медичному інституті, я дивувався, як моя дружина, викладач фортепіано, переживає перед академконцертом – своєрідним іспитом.

Виявилося, що на академконцерт, крім екзаменаційної комісії, можуть прийти всі бажаючі.

– Щось ваша учениця сьогодні не дуже... – могли вголос сказати їй члени комісії, адже на іспиті всі присутні розуміють, як зіграв учень, і хто його викладач, адже у викладача музичної школи в середньому всього лише шість учнів.

– Як ти чудово підготувався! – могли сказати екзаменатори учневі першого класу, який вперше в житті вийшов на сцену.

– От би так у нас, у медичному! – завжди думав я, коли підвозив дружину до школи на... академконцерт. – Може й майбутні лікарі, які би з першого курсу складали іспит на сцені в присутності всіх свої колег, батьків і друзів, потім не боялися б розмовляти з пацієнтами.

– Може й викладачі, відчуваючи свою персональну відповідальність за студента, по-іншому ставилися б до своїх учнів, – розмірковував я.

Взагалі, я бачу багато спільного між лікарями і музикантами. Особливо я захоплююся оркестром – диригент, перша скрипка...

– Оркестр – це колектив, де кожен, граючи на своєму інструменті, надає музиці неповторне звучання, – частенько думав я. – Стоматологічна клініка – це теж оркестр, де кожен – лікар або його асистент, як і в оркестрі, виконує свою партію!

– Ви – як композитор! – одного разу зауважив мені адміністратор моєї львівської клініки. – Написали ноти, а ми по них граємо!

– Коли ви з нами, ви ще й диригент, і перша скрипка, а коли ви – в Києві, клінікою диригує ваша Зеня – директор клініки, а оркестранти – це наші лікарі.

Так, мабуть, так і є, адже в оркестрі всі розуміють, що разом вони звучать так, як не зміг би звучати ніхто з них, якби грав поодинці!

153. ВIСКI З СОДОВОЮ

– Шефе, до вас сьогодні в гості прийде ваш приятель із Канади – Юрій Костирко. Він у Києві проїздом. Я призначила його візит на 19:00. Я все перевірила: у вас інші зустрічі на сьогодні не заплановані. У цей час пацієнтів вже не буде, і ви зможете приділити йому більше часу, адже, наскільки я знаю, він теж стоматолог, і у нього в Торонто своя клініка. Йому ж буде цікаво! – відрапортувала мені адміністратор, з надією на схвалення за обсяг інформації, яку вона попередньо роздобула. – Він відвідував вашу львівську клініку десять років тому, а у нас, в Києві, ще не був.

– Що питимеш, Юро? – запитав я свого приятеля після екскурсії клінікою.

– Віскі з льодом, – поглядаючи на свою дорослу доньку, яка приїхала до Києва разом з ним, посміхаючись, сказав він. – Але трішечки! Донька обіцяла дружині, що я буду «під її контролем»!

Побачивши очі мого адміністратора, я зрозумів, що таке «замовлення» стало для неї несподіванкою, адже це – не чай, не кава, і навіть не вода з газом або без газу!

– Нічого страшного! – подумав я.

Адже віскі, коньяк і шампанське, і навіть лід, у нас є завжди. Ми ж це вже «проходили» з попередніми адміністраторами!

Коли ж я побачив, що вона несе два до країв наповнених віскі коньячних келиха, я сторопів!

Швидко піднявшись їй назустріч, і закривши від гостей цей «натюрморт» собою, я зробив вигляд, що я щось згадав, і сказав гостям, що в моєму кабінеті для цієї зустрічі є інше віскі, і... повів адміністратора з собою.

– Шефе, але я ж тільки адміністратор клініки, а не офіціант, – зі сльозами на очах говорила мені адміністратор, коли всі гості пішли.

– Так, ти маєш рацію, це всього лише приватна клініка, а ти – адміністратор, а не офіціант! Але клініка – це місце, де я роблю свій бізнес! – почав терпляче пояснювати я. – Ця клініка – мій дім! А до мого дому іноді приходять гості!

– Адміністратор клініки – це мій асистент! – продовжив я. – Асистент – це мій помічник! Асистент – це той, хто допомагає мені робити мій бізнес! Тому ти маєш знати, як мені допомагати! Ти маєш знати, як зустрічати не тільки моїх пацієнтів, а й моїх гостей, а також знати, як наливати їм віскі!

Друзі мої, не лінуйтесь! Розкажіть своєму асистентові, що таке віскі, або що таке віскі з содовою, адже вона його в житті не куштувала... а може і... не бачила!

154. МIСЦЕ БIЛЯ ВIКНА

– Ось ваш квиток до Батумі, шефе! Ви вилітаєте завтра о восьмій вечора, і о дванадцятій ночі ви – вже на місці. Між Україною і Грузією година різниці. Вас зустрічає ваш приятель Звяд Циколія. Готель «Шератон» – це там же, де проходитиме конференція. Ваша доповідь завтра о 13:30, – зі знанням справи доповіла мені мій адміністратор. – З Батумі до Києва ви вилітаєте наступного дня, о шостій ранку. О 20:40 у вас літак до Львова!

– Тоді готель мені потрібен тільки на одну добу.

– Чому на добу? На дві!

– Тому, що, якщо літак – о шостій ранку, в аеропорту маю бути... о четвертій ранку! За дві години до вильоту, адже це міжнародний рейс. На дорогу до аеропорту теж потрібен час. Чи не так? – Нібито очікуючи схвалення моєї логіки, продовжив я. – І це в Батумі, де аеропорт поруч. Розумієш?

– Ні!

– Як правило, аеропорт розташований далеко від міста, і потрібно багато часу, щоб до нього дістатися! – пояснював я. – Наприклад, кілька років тому професор Даніель Бузер, який виступав з лекцією в Москві, сказав, що його політ зі Швейцарії тривав лише дві години, а до готелю він добирався чотири години.

– Для того, щоб прийняти душ, поголитися і скласти речі, теж потрібен час! Та ще й банкет напередодні ввечері, чи не так? – продовжував я. – То ж навіщо лягати спати, якщо за годину потрібно вставати на літак?

– ???

– А, може, ти подумала, що я висплюся в Києві, в аеропорту, адже з Батумі я прилітаю о восьмій ранку, а до Львова вилітаю о восьмій вечора? Цілий день в аеропорту! – закінчив «навчання» я. – Я хочу, щоб ти, замовляючи мені квитки, просто думала! Думала про час прильоту, адже мене зустрічають чужі люди, думала про час вильоту, і про час, коли потрібно залишати готель, або про час очікування в аеропорту між рейсами.

Звичайно, друзі мої, я можу й сам замовляти собі квитки на літак і обговорювати з агенцією найбільш сприятливий для мене маршрут і час перельоту! Але краще навчити цьому моїх асистентів, які не тільки знають, чому зі Львова до Києва я їжджу поїздом, а з Києва до Львова – літаком, а й що мені більше подобається – місце біля проходу або місце біля вікна!

Звичайно, я можу сам наливати віскі моїм гостям, а не навчати цього своїх адміністраторів. Але не факт, що, якщо я їх не навчу, вони принесуть мені правильні келихи.

Мені більше подобається, коли мої адміністратори не тільки знають, а й думають!

– Дівчата, а у вас є докторська ковбаса? – очікуючи, доки я завершу операцію, несподівано запитала в адміністраторів моя приятелька, з якою ми домовилися про зустріч. – Адже я так зголодніла!

– Звичайно, є! – впевнено відповіла мій адміністратор Лариса, знаючи, що ніякої докторської ковбаси у нас, звичайно ж, немає!

– Для вас, Катю, все, що забажаєте! – посміхнулася вона, простягаючи записку своїй напарниці: – Біжи до магазину і купи докторську ковбасу і... голландського сиру!

155. АЛЛО!

– Доброго дня! Клініка Заблоцького, адміністратор Таня! – 1998-го року репетирували ми телефонні комунікації.

– Коли ви піднімаєте слухавку, так казати не можна! – зробив зауваження я.

– Чому? – здивувався мій адміністратор. – Адже все, начебто, правильно?

– Тому що після цього той, хто телефонує, одначе скаже вам «Доброго дня», і логічно буде йому відповісти – «Доброго!».

– Клініка Заблоцького, адміністратор Таня! – повторила адміністратор.

– Доброго дня! – сказав я, граючи роль пацієнта.

– Доброго дня! Чим можу допомогти?

– От тепер добре! А коли ви телефонуватимете пацієнтові, починайте з «Доброго дня!».

Ось такі рольові ігри ми проводили по кілька разів на день.

– Шефе, звідки ви все це знаєте?

– Спостереження і досвід!

– ???

– Років 25 тому, у Польщі, я помітив, що мій знайомий, беручи слухавку, ніколи не говорив «Алло», а завжди представлявся «Юзеф Дзвончик, з того боку»! Коли він телефонував, теж спочатку представлявся! Саме з того часу я завжди представляюся – і коли телефоную, і коли піднімаю слухавку, адже тільки тоді я можу бути впевнений, що мій співрозмовник знає, з ким говорить!

– Але тепер це не так важливо, адже в мобільних телефонах усі імена записані! – сказала мені нещодавно київський адміністратор. – Береш слухавку, і бачиш, хто дзвонить!

– Так думати – це помилка! Тим більше – для адміністратора клініки! З одного боку, той, хто телефонує вам, може бути впевнений, що ви його впізнали, а з іншого – ви будете впевнені, що впізнали вас! – заперечив я своєму адміністраторові. – А насправді все буде навпаки – ніхто нікого не впізнав!

– ???

– Ти що, старих друзів не впізнаєш?! Зазнався?! – кажуть у слухавці. А потім виявляється, що помилилися номером!

– У нас так ніколи не було!

– А я думаю, що було! Просто ви про це не знаєте. У львівській клініці теж, як і ви, були впевнені, що не було!

– ???

– Якось, випадково, один мій друг зізнався, що одночасно є пацієнтом моєї клініки, і клініки мого приятеля.

– Я вас обох дуже поважаю! Тому раз на півроку я ходжу на «гігієну» до тебе, а наступного разу – до нього! – сказав він.

– ???

– Я тобі скажу більше! Коли мене запрошують, я не знаю, хто мені телефонував!

– ???

– Тому я завжди кажу своїй дружині: Марто! Перевір, з якої клініки мені телефонували.

– От бачиш, пацієнт не знає, хто йому телефонував, а адміністратор вважає, що знає, і навіть упевнений, що комплімент про те, який він турботливий, прозвучав саме на його адресу! – сказав я.

– Шефе! Я завжди представляюся! Я навіть вдома, коли відповідаю на свій власний телефон, нерідко говорю: «Клініка Заблоцького»!

– Повір мені, це краще, ніж би ти говорила «Алло»! – резюмував я. – Але все ж варто вкотре упевнитися в тому, що на тому боці тебе впізнали!

156. А РАПТОМ ЦЕ ПРАВДА?

– У вас весь час екскурсії, – одного разу зауважив пацієнт, який очікував моєї консультації. – Вчора, коли я приходив робити комп'ютерну томографію, ви говорили російською, а сьогодні ви говорите польською мовою і, як я розумію, ваші гості – стоматологи?

– Дійсно, за 15 років у нас побували сотні, якщо не тисячі, стоматологів із багатьох країн світу.

– А звідки найменше стоматологів? – раптом запитав він.

– Зі Львова! – не замислюючись, сказав я, і тут же подумав. – А, дійсно, чому саме зі Львова?

– Чому ви не приходили до нас раніше? – запитав я його після консультації та екскурсії клінікою.

– Бачите, стоматологи, до яких я приходив раніше, говорили, що у вас – так, як у всіх, тільки дорожче!

– І що, як у всіх?

– Ні, зовсім по-іншому!

– ???

– Але мені ж так говорили!

– І що ж тут по-іншому? – цікавлячись його «свіжою» сторонньою думкою, запитав я.

– По-перше, раніше мені ніхто не робив такий панорамний знімок, та й, відверто кажучи, ніхто не давав мені таку простору консультацію – більше години! – почав він. – Для мене також було сюрпризом, що лікуватися у вашій клініці без вашої консультації не можна!

По-друге, імплантацію, яку мені робили раніше, робили в звичайному кабінеті і під місцевою анестезією, після чого я років на п'ять втратив бажання приходити до стоматолога! А у вас, як я побачив, для цього є спеціальна операційна, і ви говорите, що не робите імплантацію під місцевою анестезією, і що під час операції я спатиму! – продовжив він. – Для мене це дуже важливо!

По-третє, ніхто не говорив мені раніше, що у мене «хвороба бізнесмена», хоча я не раз помічав, що я дуже сильно стискаю зуби!

– Так, і ваша стерилізаційна справила на мене дуже сильне враження! Це не «понти»! За це варто платити більше!

– Ну що ж, дякую за коментарі! Під час наступного вашого візиту ми зробимо професійну гігієну, а потім, після оклюзійно-суглобового обстеження, ми з вами знову зустрічаємося і складаємо докладний план вашого лікування! – сказав на прощання я. – Ок?

– Так, докторе, а я, здається, знаю, чому на екскурсію приходять найменше зі Львова! – вже, майже в дверях, сказав він. – Пам'ятаєте, я вам спочатку казав, що багато стоматологів кажуть, що у них все точно так, як і у Заблоцького, тільки дешевше?

– Так, пам'ятаю.

– Так от, якщо вони прийдуть до вас на екскурсію, і виявиться, що у них – не так, як у Заблоцького, що ж вони потім говоритимуть своїм пацієнтам?

ПЕРЕЛIК ТИХ, ПРО КОГО ЗГАДУЄТЬСЯ В КНИЗI

Adriano Celentano, Algirdas Puisys, Andrzej Wójtowicz, Barbro Branemark, Bill Clinton, Chantel Malevez, Christian Haase, Daniel Busser, Daniel Van Steenberghe, Hartmund Pich, Herr Arentz, Herr Bibel, Ioannes Paulus II, Isabel I la Catolica, Jozef Dzwonczyk, Krzysztof Awiłło, Krzysztof Sliwowski, Maciej Dzikiewicz, Maria Dzwonczyk, Michael Baranek, Ornella Muti, Pascal Valentini, Per-Ingvar Branemark, Peter Hoffman, Piotr Wychowanski, Piter Dawson, Richard Loschan, Richard Szewczyk, Witold Tomkiewicz, Wolfgang Haase, Авдишева Стелла, Аветов Влад, Алпатов Олександр, Амхадова Малкан, Астафурова Світлана, Афтаназів Зенко, Балашов Геннадій, Бариляк Ольга, Бахуринська Ніна, Бахуринський Микола, Бербека Володимир, Бережанський Олександр, Біла Тетяна, Білас Іван, Бойко Ярослав, Бордовський Мирослав, Булавінова Катерина, Бучко д-р, Ванаш Володимир, Ванаш Денис, Ванаш Оксана, Варес Дарія, Варес Євальд, Ватагович Михайло, Вікай, Вовк Виктор, Вовк Мирослава, Вовк Юрій, Вовк Юрій, Вязовченко Андрій, Вязовченко Дарій, Вязовченко Діана, Гаращак Ігор, Гжегоцький Мечислав, Гладь Роман, Глібовицький Євген, Городенчук Богдан, Гоцко Євстахій, Гречківський Іван, Гріщенко Юра, Губицький Володимир, Гулюк Сергій, Гумецький Роман, Гут Ігор, Давидян Арам, Даниленко Михайло, Данчак Ігор, Джало Володимир, Дидик Наталя, Динов Кирилл, Динов Кирилл, Доценко Олена, Дробышев Алексей, Дрогомирецька Мирослава, Дрогомирецька Софія, Дрогомирецький Андріан, Дрогомирецький Володимир, Дрогомирецький Володя, Дучев Петар, Дучева Цветалина, Дякович Мирослава, Ейсмунд Анатолій, Емельянова Ірина, Жженов Георгий, Жук Валерія, Заблоцька Анастасія, Заблоцька Зеновія, Заблоцька Олена, Заблоцький Володимир, Заблоцький Олег, Заблоцький Олег В., Завадка Олександр, Закопець Левко, Заліський Богдан, Заранська Христина, Зінченко Роман, Зоя Борисівна, Іван Бокало, Іванков Віктор, Іонов Андрій, Іонова Леся, Ірза Ігор, Ісаков Володимир, Камалов Рафік, Карнер Ребека, Квасниця Андрій, Керницький Роман, Киндій Мирон, Кіндій Олег, Клебанська Світлана, Клинов Александр, Кобыш Михаил, Когут-Глинна Катерина, Кожанов Антон, Козявкіна Оля, Койдан Ірина, Копичин Тетяна, Копылов Максим, Корінь Валентин, Костирко Олександр, Кравчук Маргарита, Кузимків Зеновій, Куйбіда Василь, Кук Михайло, Кулаков Олег, Куравлев Леонид, Куча Олександр, Лавров Андрей, Ладунова Тетяна, Левик Оля, Лепський Владлен, Лепський Вячеслав, Леснухін Максим, Лукашик Степан, Лунгу Валерій, Лъчезар Мандалов, Макеєв Валентин, Мальська Марта, Мальський Маркіян, Маргелашвили Владимир (Мамука), Матвійчук Оля, Матерна Оксана, Мацех Олег, Мацех Олена, Мельничук Наталя, Микитка Артур, Минеев Сергей, Мігас Ольга, Мілян Лілія, Міненко Лариса, Могилевський Даніїл, Мунтян Леонід, Наконечний Петро, Неспрядько Валерій, Обідняк Василь, Обуханич Ванда, Олексюк Леся, Олесова Валентина, Опанасюк Іван, Остапенко Ігор, Островский Александр, Павленко Олексій, Павлиш Ігор, Пайкуш Володимир, Пак Василь П., Пак Володимир, Пак Володимир П., Пак Зеновій П., Пак Марина, Пак Оксана, Пак Олександра, Пак Роман, Пак Роман В., Пак Роман П., Пак Яким П., Пак Ярослав, Пак Ярослав П., Панчук Валентина, Панчук Володимир, Панчук Олександр, Параскевас Параскева, Перетятко Любов, Петрова Анна, Платонов Станіслав, Плетінка Іван, Поліщук Василь, Полудень Ірина, Полуситок Володимир, Полуситок Ольга, Притула Олег, Пупко Алекс, Путь Владимир, Путь Сергей, Пшик Олег, Радлінський Сергій, Радлінський Микола, Решетников Алексей, Романів Леся, Рудавський Юрій, Сайко Наталія, Сербенська Олександра, Сиволаб Сергій, Сидельников Павло, Сидоренко Анатолій, Сироїжко Богдан, Сироїжко Люба, Сирота Ігор, Сирота Леся, Сирота Мар’яна, Склярський Василь, Смирнов Александр, Смук Тарас, Сойхер Михаил, Солонько Мирослав, Спасай Світлана, Суховата Юлія, Сухорада Юлія, Тищенко Вячеслав, Токарський Володимир, Турянська Людмила, Угрин Ірина, Угрин Мирон, Урбанович Аліна, Урбанович Мирослава, Урбанович Олег, Фаренюк Олег, Федірко Ігор, Федосеев Михаил, Федун Орест, Харачко Андрій, Харачко Христина, Хишов Владимир, Циколия Звяд, Черепанцева Ніна, Чучмай Юрій, Шаблій Віктор, Шаровський Петро, Штука Орест, Юнко Мирон, Янків Теодозій, Яремчук Олег.

ПЕРЕЛIК ТИХ, ХТО КОМЕНТУВАВ ПУБЛIКАЦIЇ В ФЕЙСБУЦI

Antonia Fartushna, Арлан Сагатбаев, Andrey Nabokov, Anatoly Sidorenko, Anna Bruzha, Artavazd Zograbyan, Андрей Ивановский, Anastasiya Markuts, Anna Lesnukhina, Андрій Баш, Alexey Alyoshin, Anastasiya Leukhina, Андрей Комиссаров, Anastasia Kinelska, Алексей Авдеюк, Alena Osetrova, Alexsander Nesterenko, Alex Titarenko, Андрій Худо, Андрей Пилипенко, Александр Топилин, Andrey Khazarov, алексей вербняк, Alexandr Baburov, Annika Pogorodnya, Алексей Никифоров, Алексей Трифонов, Александр Шимченко, Aliona Sharan Anatoliy Golovchenko, Anna Bulgakova, Андрій Баранюк, александр ославский, Aliya Nursaparova, Anna Grymailovskaya, Богдан Дудзяний, Батыр Жахонгиров, Віталія Розман, Виолетта Деточкина, Володимир Пайкуш, Віталій Гирін, Baratashvili Nikoloz, Володимир Сенів, вячеслав лепский, Вадим Юрийчук, Виталий Яготин, Виктор Дурницкий, Владимир Евгеньев, Berezovskaya Irina Владислав Бурда, валентина мельникBekzat Beken, Віктор Іванков, Валерий Ангели, Заблоцкий Виталий, Сomdental Art, Сергей Кульчицкий, Сергей Баюшта, Christina Revchuk, Євген Рудницький, Dmytro Bilyj, Dmitry Zhvanko, Денис Дадонкин, Denis Krutikov, Dmitri Poplavski, Денис Козицкий, Dmitrii Nikonov, Дмитрий Корнюшин, David Allakhverdiyan, Dmitrydental Geshkenbein, Dmitri Krimer, Donatella Ivanova Ko, Evgeniy Pashinskiy, Elena Artemenko, Eduard Pashchenko, Elena Moroz, Elena Selutina, Elena Nazarko, Evgeniy Zaharenko, Galaktion Makhviladze, Gagik Kalantaryan, Irina Kudashova, Iryna Derdyay, Irina Kostryukova, Ирина Найштетик, Inna Nestertsova, Ірина Снітинська, Ihor Odynets, Igor Holovnya, Ирина Горская Игорь Платонов, Игорь Ливандовский, Igor Osadchy, Irken Ganiev, Ivan Samoilenko, Iryna Bondarenko, Iryna Skrypnyk, Игорь Райков, Iryna Plakhtiy, Iryna Zhyruha, Іван Перепилиця, Ivan Lisunov, Iosif Portnov, Irina Lelik, Janna Ali, Jane Kuznetsova, Jaroslav Persheguba, John Connor, Hanna Dydyk-Meush, Hayan Hasan, Hryhoriy Diachun, Khadishat Sadulaeva, Катерина Батенко, Kirill Omelchenko, Katty Bakiko, Kseniya Kobryn, Khristina Onishchenko, Kirill Tishe, Kostiantyn Makeiev, Ksenia Konovalova, Karina Levandovska, Karen Avanesov, Ksenja Posikira, Ka Rail, Liana Davidyan, Лидия Лидия, Людмила Выповская, Lilia Gaika, Ліліана Антонів, Lesya Grytsiuk, лидия самчук, Lidia Ugnya, Лесь Димань, Лариса Ержова, Lidia Antonenko, Ліліана Мілян, Levan Kakabadze, Lenar Saakov, Marina Morozova, Marina Biryukova, Михайло Михайло, Marina Kischenko, Marta Seniv, Marianna Grechkivska, Madina Mosidze, марина кодзаева, Maxim Voronkov, Михаил Следков, Мария Заитова, Marianna Hnatkevych, Marianna Bilyk, Марина Радчук, Marton Yakubovich, Міша Дьордяй, Нина Бахуринская, Natalia Lukashevich, Natalia Rud, наталья колесник, Nadia Nadin, Nataly Rudak, Nadegda Bogdanovna, Natela Lomakina, Nataliya Veretennikova, Natalia Ofitserova, Natalya Krasnenkova, Natalia Mikhailovna, Наталя Наумова Реент, Natalia Kostinskaya, Natalya Basiy, Наталія Матолінець, Nadija Kowaltschuk, Nikita Sverbilov, Oybek Shovkatov, Ольга Матвійчук, Олег Бабич, Ольга Удут, Оксана Завойко, Oksana Luchkina, Oxana Vaganova, Ольга Прокурашко, Olena Zablotska, Olena Sukach, Олег Поваров, Oleksandra Lutsyk, Olga Kovalyova, Olena Lysenko, Oksana Kucher, Ольга Гринишин, Oksana Pak, Oleh Malskyy, Olga Kalonova, Oxana Materna, Olexandr Kniaziev, Oxana Lyskova, Olga Urbanska, Олег Смоленцев, Olga Krasilya, Paraskevas Paraskeva, Павло Шерстюк, Peter Solokha, Павленко Ярослав, Роман Кривошей, Roman Kuts, Roman Padlyak, Роман Нестор, Serhiy Radlinsky, Saule Sijrbai, Sergey Petrov, Svit-Lana Voytovych, Sergey Zemlyanov, Sergii Fesenko, Svitlana Warshawska, Sasha Pasichnyy, Svetlana Zaychuk, Seroginov Alexander, Svitlana Steblyanko, Sergiu Ciobanu, Тарас Жиравецький, Таня Колодій, Taras Batenko, Tania Kopuchun, Taras Mykh, Tatyana Platonova, Татьяна Моисеева, Tetyana Ostashuk, Tatiana Storozhuk, Tetyana Klymchuk, Tanya Mitina, Tatiana Rigvava, Taras Furtsev, Христина Господарська-Жукорська, Zoryana Kushpler, Vladimir Milinevsky, Volodymyr Ivanets, Victoria Pasechnik, Viktor Shevchun, Vika Shynkarenko, Viktoriya Volynets, Vadim Khristinin, Viktor Yelenskyy, Volodymyr Myhno, Volodymyr Partyka, Vladimir Pastouk, Vladimir Shnaratov, Viacheslav Nalyvkin, Vladyslav Isakov, Veronika Schobesberger, Volodymyr Korolenko, Viktoria Dinelt, Yurko Kyryliuk, Yuliya Makeyeva, Yarina Kutsyk, Yuriy Tkachenko, Yuri Ten, Yarka Boychuk, Yulia Komlewa, Yuliya Chumakova, Yaryna Dubyk, Ярина Антонів, Галина Калина, Господарський Ігор, Юлия Глазкова, Yuliya Afanasievskaya, Христинка Кулиняк-Лапичак, Dolesko Svitlana, Nastya Dolesko, Галина Солонько, Marta Markheva, Диана Ставска – з Ярославом Першегубой.

Літературно-художнє видання

ЗАБЛОЦЬКИЙ ЯРОСЛАВ

Як я став Заблоцьким. Пригоди стоматолога в червоному метелику

Редактор: Шор А.

Технічний редактор: Сватко О.

Ілюстрації: Василенко А., Бежук І.

Дизайн: Канарський М.

Верстка: Кочергіна О.

Переклад з російської: Баш А.

Відповідальна за випуск: Стрижак О

Директор видавництва: Степурін І.

Видавництво «Саміт-Книга»

Україна, м. Київ, вул. Обсерваторна, 25

Тел. +38(067)502-80-92, +38(044)232-42-55,
sbook.com.ua, igstepurin@gmail.com

Видавниче свідоцтво ДК 5335 від 20.04.2017

Table of Contents

1. Cкажи-но, синку?

2. Якiсть життя для наших батькiв

3. Тiльки разом

4. Всесвiтнiй день безкоштовної зубної iмплантацiї

5. Хто такий партнер?

6. Не потрiбнi менi твої грошi

7. Партнерство

8. Племiнниця Клiнтона

9. От вже ж ця конкуренцiя!

10. Ситуацiя

11. Конкурентна боротьба

12. Хочете — вiрте, хочете — нi

13. Сто вiдсоткiв уваги

14. Три стежки

15. Не хочу бiзнесу

16. Рiдкий композит

17. Найрозумнiший

18. Найкращий

19. Нiчим не ризикуючи

20. Просто винен

21. Право вибору

22. Батьки i дiти

23. А що йому?

24. Це все дiтям!

25. Два вiдсотки ризику

26. Бiль на все життя

27. Пiд знаком Дiви

28. Понтова клiнiка

29. Що таке корупцiя

30. Поганий смак

31. Генiальне вiдкриття

32. Я просто мiняю лампочку

33. Телефон архiтектора

34. А знаєте, докторе, як я обираю ресторан?

35. назад У СРСР

36. Проєкт мого будинку

37. Я i унiтаз

38. А зуби де?

39. Скiльки у вас грошей

40. Барометр

41. Я не курва, щоб мене всi любили!

42. Любов до мами!

43. Герой!

44. Переваги та недолiки

45. «Москвич» кращий за «Жигулi»

46. Алергiя на онукiв

47. Генерал

48. Криза

49. Спинний мозок

50. Лише один недолiк

51. Два вiдра кави

52. Хрестик

53. Тост за зятя

54. Ну дуже креативна реклама!

55. Твоя реклама не працює!

56. Зуби на Великдень

57. Папа Римський

58. Там же люди стоять!

59. iмплантацiю замовляли?

60. Правило 3/11

61. Заборонений прийом!

62. Спецiальнiсть вимушеного попиту

63. Вона не зрадiє

64. Не поспiшайте з висновками

65. Це вам лекцiя, а не ресторан, дамочко!

66. Вiдлiтався

67. Салатка для пана Заблоцького

68. Таланти

69. Сервiс

70. Мода i життя

71. Мiсце для вiника

72. Гарантiя

73. Любов до шефа

74. Рекомендацiя

75. Вам не до мене, Вам до Заблоцького!

76. Чому спiвробiтники крадуть?

77. Орнелла Мутi

78. Мама i її дiти

79. Захiдний Берлiн

80. Херсон

81. Вiн менi поки ще не подобається

82. Молодий тато

83. Диверсифiкацiя бiзнесу

84. Будинок її батькiв

85. Найголовнiший VIP

86. Тест-драйв!

87. Дорослi та дiти

88. Як корабель наречеш, так вiн i пливтиме

89. Термiнал

90. Перше задоволення

91. Батько & син

92. МОЯ донька

93. Пластикова картка

94. Мої грошi

95. «Знижка» для мами

96. Янгол

97. Наймолодший дiдусь

98. Не наш менталiтет

99. Учитель

100. Дiдi i Зеня

101. Дискотека

102. Водiй автобуса

103. Запитай у бабусi

104. Порада

105. На все життя

106. Цiна питання

107. Його рiвень

108. Свобода

109. На своєму мiсцi

110. Чужа клiнiка «по-моєму»

111. Як Заблоцький на милi

112. Заради Нього

113. Я полюбляю м'ясо

114. Дозвольте запросити

115. Пророцький сон

116. Вовка не буде!

117. Зуби на весiлля

118. Синдром начальникA

119. Голлiвудська посмiшка

120. Там не цiкаво

121. Паралiч вибору

122. Лебiдь, рак i щука

123. Людський фактор

124. Новий паспорт

125. Перемовини

126. Справжнiй дилер

127. Протипожежнi правила

128. Секрети... у кожного свої

129. Мiльйонер

130. На Червонiй площi

131. Наркоз

132. Вiк

133. Поганий продавець

134. Новий i непримiтний

135. iталiйський страйк

136. Стороннiм зором

137. «Драфт»

138. Спокуса

139. Мiй грiх

140. День народження друга!

141. А де ж грошi?

142. Час обiду

143. Всiм добре бути не може

144. У п'ятах

145. Ти мене поважаєш?

146. Лiмiт каси

147. Пан i партократ

148. Свiжiсть подиху

149. Сила волi

150. Обслуговування

151. Грошi, яких немає!

152. Оркестр

153. Вiскi з содовою

154. Мiсце бiля вiкна

155. Алло!

156. А раптом це правда?

Перелiк тих, про кого згадується в книзi